ANDERS HEGER

EGNER

EN NORSK DANNELSESHISTORIE

ANDERS HEGER

EGNER

EN NORSK DANNELSESHISTORIE

Til Nanna, Wanda, Lelle, Nora, Paula og Bror

INNHOLD

Forord

Del I: KAMPEN

Nasjonsbyggere

I byen og på landet

Den gode læreren

Speiderloven

Handelsbrev og skisseblokk

Et møte i Tollbugata

All verden er en scene

Friluftsscenen

Reklamens kunst

Det tredje rike

Fremtiden

Del II: MARIENLYST

Europeisk drama

Det beste tilfluktsrommet

I krig med pensel og tannbørste

Mørketid i Nisseland

Bøkenes brorskap

I Vågå og i Negerland

Kodenavn K

Et yndigt land

Radioapparatene slås på igjen

Stormen

Vår kulturs fremtid

Planen

Det nyttige menneske

Prinsesse Vilikke og hennes far

Malermesteren dypper kosten og tar fatt – på nytt

Kunstneren i skolen

En duft av kardemomme

En bønn for sin tid

Den usynlige oppdrager

Folkemålets vaklende grunn

Den nye byen

Del III: EKELY

Et nytt landskap

Thorbjørn Brummbjørn

Kunstneren på Ekely

En sosialdemokratisk Hundremeterskog

Kjøttetere og kommunister

Barnelitteratur og barns litteratur

Drømmen om Afrika

Idealstaten

Røverne og den norske løve

Nok en trollmann

Emballasjen og innholdet

Det nedskalerte tårn

En tid for alt

Et arbeid for resten av århundret

På topp i all tid

Ideer i dyreham

Tilbake til Kardemomme

Vår tids største dramatiker

Livsverket

Drømmen om Appelsinien

Tidens tale

Verket blir ett

En ny virkelighet

Snøen over Kardemomme

Takk

Bibliografi – Bøker og skrifter av og med Thorbjørn Egner

Litteraturliste

Noter

Personregister

Verkregister

FORORD

Dette er en bok om forholdet mellom en kunstner, hans land og hans tid.

Da familien Egner spurte meg om å skrive en biografi om Thorbjørn Egner, avslo jeg. Arbeidet med en full kunstnerbiografi var både for omfattende og for komplisert. Etter lang tids nøling gikk jeg likevel inn på å skrive en bok, ikke først og fremst om mennesket Thorbjørn Egner, men om samspillet mellom hans verk og det samfunnet han virket i. Stort sett har jeg holdt meg til denne avgrensede oppgaven. Boken er likevel for kort for sin ambisjon.

Fortellingen om kunstneren og samtiden er alltid en historie om gjensidig påvirkning. Men det er få diktere om hvem man med samme rett kan si at de var et direkte resultat av sin tid. Og nesten ingen som i samme grad selv har preget den tid de virket i. I mer enn fem tiår var Thorbjørn Egners røst blant landets viktigste på alle de arenaer han valgte som sine: kunst, litteratur, pedagogikk og kringkasting. Fremdeles kan et flertall av nordmenn deler av hans verk utenat.

Egner behersket tre kunstarter til perfeksjon. I tillegg mestret han alle litteraturens hovedgenre: poesi, drama og prosa. Ikke slik at det ene var støttefunksjoner til de andre – altså at han var en prosaist som dramatiserte egne verk for å få dem formidlet, eller en poet som tegnet til egne dikt. Han var helt ut billedkunstner, helt ut visekunstner, helt ut dikter. Thorbjørn Egner forvaltet alle deler av sitt talent med kunstnerens dype alvor, barnets lekenhet og den sant voksnes ansvarsfølelse.

«Så kunne de store hjelpe de små, og de små hjelpe de store, for det er mye vi små kan, som de store ikke kan,» sier Morten Skogmus. Både i sine offentlige ytringer og i sin litteratur var forfatteren nesten insisterende upolitisk. Likevel er hans verk så tett forbundet med fremveksten av det moderne Norge, at de to i perioder er vanskelig å skille fra hverandre.

I en kjeller i et forretningsbygg midt i Oslo ligger Thorbjørn Egners private arkiv lagret, sirlig systematisert i flere hundre nummererte arkivbokser. Her finnes titusenvis av sider med personlig og forretningsmessig korrespondanse, kontrakter, skisser, nedrablede ideer og halvt ferdige bokutkast, sceneanvisninger, radiomanuskripter, tegninger, malerier, stabler med brev fra beundrere, oversettelser og rettelser, kasser med anmeldelser og bunker med offentlige omtaler. Dette overveldende materialet, velvillig og vilkårsløst stilt til disposisjon av hans arvinger, har vært den ene hovedkilden til denne boken. Den andre har vært samtidens egne fortellinger fra samme periode: aviser, politiske kommentarer, statistikk og historie. Fordi emnet ikke har vært mennesket, men samfunnsaktøren, har det store tilfanget av muntlige kilder vært benyttet bare i begrenset grad.

Selv tilhører jeg en av de norske Egner-generasjonene. Jeg har vokst opp med ham som en del av min barndom, har fått min skolehverdag preget, først av hans fortellinger, deretter av hans utvalg av verdenslitteraturen, og jeg ble innviet i teatrets mystikk av ham. Som far og bestefar har jeg gitt det videre, nær sagt som en selvfølge, slik det gjøres daglig ved leggetid i de tusen hjem. Sporene etter Egner er til stede overalt i det norske samfunnet. Verkets omfang, mangfoldighet og konsekvens – direkte og indirekte – lar seg avlese i media, skoleverk, kunstteater- og litteraturhistorie. Likevel er den viktigste arven etter Thorbjørn Egner å finne et annet sted. Den er ikke historie, men nåtid. Den tilhører ikke oss som opplevde ham da han var iblant oss, men de som gjenoppdager ham i dag, på nytt og på nytt, hver eneste gang en førsteklassing lar seg fascinere av Tante Sofies bortføring i teatret, eller en fireåring grøsser over Karius og Baktus’ skjebne under tannpussen.

Det er disse som eier arven etter Thorbjørn Egner. Og det er først og fremst i respekt for dem denne boken er skrevet.

Seoul, 18. september 2012
Anders Heger

DEL I

KAMPEN

NASJONSBYGGERE

Året er 1974. Verden er organisert etter den kalde krigens stereotypier. Vesten har nettopp vært gjennom en energikrise som la gatene øde for første gang siden automobilene gjorde sitt inntog ved århundrets fødsel. I Norge har man omtrent samtidig kommet over Nordsjøens største oljefelt rett vest av Sognefjorden. Landet er tilbake under Arbeiderpartistyre. Trygve Brattelis andre regjering har overtatt etter et kortvarig borgerlig mellomspill i kjølvannet av Norges avvisning av det europeiske fellesskap.

Ekely, Edvard Munchs eiendom på Oslo vest, har gjennomgått en nærmest påtrengende symbolsk forandring etter mesterens død. Det enslige geniets kjempeareal er blitt utparsellert til rekkehus og små eneboliger for kunstnere, satt opp av OBOS, selve bannerføreren for den sosiale boligbyggingstanken. Som om likhetsidealet i det nye Norge har nådd også kunstens arena. Her, i en blåmalt villa fra 1950-tallet, sitter en 62 år gammel mann og leser sluttsatsen i en av høstens bøker: «En kommer aldri fram til et samfunn som er så fullkomment at en kan sette seg ned og si at nå er vi ved veis ende. Et levende samfunn vil alltid måtte være i utvikling, alltid ha nye oppgaver, alltid nye mål å streve mot.»¹

Thorbjørn Egner legger boken fra seg, og begynner på en hilsen til forfatteren. Einar Gerhardsens Unge år var årets mest omtalte erindringsverk. Kunstneren på Ekely har hatt i sinne å kjøpe den. Det viste seg å ikke være nødvendig – Gerhardsen sørget for at det ble sendt eksemplarer til et knippe utvalgte personer straks boken forelå. Slektninger, selvfølgelig. De viktigste journalistene. Politiske med- og motspillere. Og enkelte andre som hadde hatt en sentral rolle i det han kalte «den langsomme revolusjonen».

Samfunnsarkitektene.

Thorbjørn Egners brev er, som alt han sender ut i offentligheten, gjennomtenkt, gjennomarbeidet, og til minste detalj preget av kontrollert formidlingsglede. Han begynner på et takkekort, men det utvikler seg til å bli en hel liten håndtegnet bok. Etter hvert er det åtte kunstferdige sider, møysommelig kalligrafert og billedlagt. De obligatoriske takksigelsene tjener bare som et innledende påskudd. Deretter fyller han på, kvitterer for håndslaget ved å plukke opp tråden som ligger i bokens tittel. Thorbjørn Egner forteller om sine egne unge år, bare noen hundre meter unna der landsfaderens livsskildring starter. «I første del av boken, hvor du forteller om guttedagene, føler jeg meg hjemme og nesten i slekt, selv om jeg er noen år yngre.»

Ingen av de to har nådd slutten av sin samfunnsgjerning. Men de har det viktigste av den bak seg. På hver sin måte har de preget det landet de bebor, formet sine landsmenns ideer og tenkesett, og satt sitt stempel på en epoke. Det er med en egen selvfølgelighet de to kan snakke om «sin tid». Når de ser tilbake gjennom årtiene, er det Einar Gerhardsens og Thorbjørn Egners tidsalder de betrakter. De er fra det samme Kristiania, født på samme kant av byen med 15 års mellomrom. Likevel er det forskjellene mer enn likhetene som er mest slående, når Egner skildrer sin barndom i en memoarbok for én leser. «Jeg er født og oppvokst på Kampen, nærmere bestemt Normannsgaten 5 (der bodde også Einar Rose i sine guttedager).»²

Han kom til verden et lite steinkast høyere opp i gaten, i nummer 14 – «en hyggelig hjørnegård like overfor Otto Olsens røkeri dengang».³ Koselig var gården nok, i alle fall sett i hukommelsens mildnende skjær. Det var dengang en av de nyere gårdene på Kampen, satt opp i forbindelse med vitaliseringen som fulgte av at området ble innlemmet i Kristiania og underlagt byens murtvang på slutten av 1800-tallet.

Som bydel var Kampen ung og ny. Kirken, skolen, gatenettet, den sentrale plassen og det prektige anlegget på toppen som kneiser over byen med vannbasseng og park – det var alt sammen kommet til i løpet av de tre siste tiårene før hans fødsel. Ved folketellingen av 1910 huset hjørnegården ved røkeriet 52 sjeler. Det var ikke mye – på de kanter av byen kunne det bo både 10 og 12 mennesker i en toroms leilighet.⁴ Familien Egner, med mor Anna, far Magnus, storesøsknene Eilert og Margit, har ikke vært trangbodde etter tidens forhold, selv ikke når attpåklatten som fikk navnet Torbjørn Magnus⁵ meldte sin ankomst den tolvte i tolvte, 1912. Angivelig også klokken 12 på formiddagen. («Det påsto i alle fall mine foreldre, så da er det nok sant.»⁶ Man mer enn aner at familiemytene har tøyet klokkeslettet, for å understreke fødselsøyeblikkets magiske symmetri.) Det var åtte måneder etter at 20 nordmenn gikk ned med «Titanic» i Atlanterhavet, knappe to måneder etter utbruddet av den første Balkan-konflikten. En usikker og urolig tid i verden. Men en god tid på Kampen. I alle fall Thorbjørn Egners Kampen.

Hos familien bodde også tjenestepiken Ingeborg Møllerbakken, som den ene av to landsens «piker» i husholdningen.⁷ Det var slett ikke vanlig så relativt langt utenfor de kondisjonerte kretser å holde seg med to tyender i en trebarnsfamilie. Men Ingeborg og Ella, som var navnet på den andre, gjorde mer enn å pusse kjeler og vaske tøy – de var også ekspeditriser i Egners kolonial. Magnus Egner var av landhandler- og gårdbrukerslekt fra Romerike, og tok med seg kjøpmannskapet da han flyttet til byen. Butikken ble – i likhet med så mange småhandlere i Kristiania – drevet som et familieforetagende, der alle i husstanden deltok.

Minner fra en barndom: Forfatterens hjem i Normannsgaten 5, tegnet for landets statsminister seksti år senere. Bildet er utformet etter hukommelsen, men er meget presist i alle detaljer. Man kan se en av de to hestene som hører til bygården, den høye pipen fra bakerovnene i bakgården, samt flere av butikkene på gateplan. Egners kolonial lå ved den øverste inngangen, med familiens leilighet i etasjen over.

Storebroren var 14 og søsteren 12 år eldre enn den nyankomne. Langt på vei fikk «Tob», som han ble kalt fra første dag, en oppvekst preget av all den oppmerksomhet og udelte kjærlighet som kommer et enebarn til del.

Da minstemann var seks år gammel, flyttet familien til gården han siden skulle regne som sitt barndomshjem. Normannsgaten 5 er en stor, prektig murgård – blant bydelens mest imponerende bygninger. Fem etasjer høy, og nesten «så lang kvartalet når», som Rudolf Nilsen skrev om den ikke ulike «Nr. 13». Midtveis i bakken fra Galgeberg opp mot Kampen kirke ligger den som et østkantslott fullt av liv, spenning og muligheter. Da familien Egner flyttet inn i annen etasje, hadde huset mer enn hundre beboere – som et lite samfunn i seg selv.⁸

Einar Gerhardsen beskriver sin oppvekst som en stadig flytting til nye adresser – innen han var ti hadde han bebodd fem forskjellige bydeler. Dette var ikke uvanlig for østkantbefolkningen. Byen vokste i rekordfart, økonomien var svingende, virksomheter kom og forsvant, og arbeiderne flyttet etter bedriftene. «Arbeidsdagen var lang, og de ville gjerne hjem og spise i middagspausen, som varte en time fra 12 til 13. De som ikke nådde hjem måtte få kona eller en av ungene til å komme med middagsmaten i et matspann.»⁹ Aftenposten skildret den sentrale østkanten som «en uafladelig Strøm» der folk flyttet ut og inn med «en evindelig Uro i Blodet».¹⁰

Det var en rastløs hovedstad i et nyfødt land, i utkanten av en verden på randen av krig og revolusjon. Det var mulighetenes og de tapte drømmers tid: Bedrifter ble anlagt og slått konkurs over natten, nye boligkvarterer skjøt opp og gamle ble jevnet med jorden, det var klasseskillenes by, fattigdommens by, men også en by for nyfødt rikdom, optimisme og fremtidstro. Kampen var en del av Kristiania – et typisk stykke storby der gammel trebebyggelse motstrebende blandet seg med nybygde leiegårder, der man fant et yrende handelsliv (det ble sagt at her var det en melkebutikk for hvert sjette hus¹¹), små håndverksbedrifter, fabrikker, skole, kirke, teglverk, vannreservoar – til og med en egen trikkelinje. Ingen som så den moderne elektrifiserte «Grønntrikken» fra Kristiania Sporveisselskab som knyttet Kampen sammen med byens sentrum, kunne være i tvil om at man befant seg i hovedstaden. Slik man ble minnet om det når ordensmakten gjorde seg synlig: «Jeg husker også godt de åpne politivognene med hester foran, når vognen hadde vært på politistasjonen på Vålerenga og hentet lokale arrestanter og kjørte i fullt trav med full last nedover Åkebergveien på vei til hovedstasjonen.»¹² Samtidig var det en skjermet del av byen, et sted der ting gikk litt roligere og farene var litt mindre overhengende. En landsby i hovedstadens utkant.

Lille Torbjørn er kledd opp for fotografen, etter tidens skikk med langt hår og kjole.

Her fantes skumle og mørke smier der det glødende jernet og gnistregnet fra essen tiltrakk seg nysgjerrige gutteøyne, vegg i vegg med hvite og velduftende bakerier. Her gikk småhandlere, såkalte «skreppekarer», fra hus til hus og solgte lisser, bånd og godlukt til husmødrene, eller godterier til barna. Her var det ikke uvanlig at det kom tiggere på døren, folk som ba om en brødskive eller noen mynter. «Du læser frekhet, hat og forakt i deres øine», het det om de «forhærdede» betlerne i en samtidig beskrivelse. «Før en vet ordet av det er de ‘ramp’ som gjør indbrud i hytter i Nordmarken og stjæler fleskeskinker i en butik på Grønland.»¹³ – For barna på Kampen hørte de besøkende tiggere til dagens orden, deres vanskelige liv var ikke så fjernt fra hverdagen i kasernebyggene. Om en slik forhutlet figur skulle nappe til seg en fleskeskinke, kunne man kanskje til og med forstå det.

Skjærslipere fraktet sin fotdrevne slipestein fra oppgang til oppgang og gjorde sakser og kniver skarpe for noen øre. Mest populært blant barna var likevel de omreisende gatesangerne. Straks de dukket opp fikk de en hale av bybarn som fulgte dem fra hus til hus, jenter med stramme fletter og ruteskjørt, gutter med skyggelue og kortbukser. Kunstnerne – ofte tatere og omstreifere – stilte seg i bakgården og sang så ekkoet gjallet i murveggene. Om opptredenen falt i smak, dalte det ned små matpakker fra de åpne vinduene mot gården, eller aller helst papirtutter med småmynt. Som om tjenestepikene og husmødrene bak kjøkkenrutene var losjepublikum i et fasjonabelt teater, og viste artistene sin anerkjennelse. Men her som på all verdens scener: De mest hengivne tilskuerne fantes i parterre – på gateplan, rundt sangeren selv. Særlig om han hadde lirekasse. Og noen ganger kunne det skje – utrolig og nesten skremmende, et samtaleemne mellom gatens barn i måneder etterpå – at det satt en apekatt med lenke om halsen på lirekassens topp.¹⁴

Øverst i Brinken, noen få kvartaler unna hans egen gård, lå et peanøttbrenneri, der den som var heldig nok til å ha noen øre i lommen, kunne omsette dem i en pose nybrente jordnøtter.¹⁵ Alternativt kunne man gå til bakermester Nordby litt lenger nede i gaten og kjøpe en «strut» med «kakebrekk» for ti øre – det var smuler fra kakebakkene pakket i kremmerhus. Var man riktig heldig, slumpet det til å ligge et halvt wienerbrød blant brekkasjen. Og hadde man ingen penger, var det alltids en mulighet for å gå på slang i de store eplehagene opp mot Kampen park.

Parken var i seg selv et lite smykke i byen. Det ble sagt at kong Karl Johan hadde vurdert å legge slottet sitt på denne høyden over byen, en gang for nesten hundre år siden.¹⁶ Nå var det i stedet folkets fristed, en østkantens pendant til St. Hanshaugen i vest – med gressbakker, store løvtrær, små stier og et basseng der vannet sprutet ut i en liten, kunstig foss. Om vinteren lærte bydelens barn å gå på sine snabelskøyter der oppe, om de ikke akte på kjelke eller skled i gatene ned fra toppen. Biler fantes ikke på Kampen, trikken visste man hvor gikk, så bortsett fra en og annen hestekjerre var gaten en trygg lekeplass.

Egners beretning om livet i Normannsgaten skiller seg fra så mange andre historier om oppvekst på østsiden av den lagdelte byen, først og fremst i dette: Det er en fortelling om trygghet. Om en stabil familie, om langsom vekst, om en barndom slik barndom skal være: tillitsfull, utfordrende og stimulerende. Her klinger trikkeførerens klemt muntert i gatene, hestene trekker sine vogner skramlende over brolegningen, fra vinduene høres barnas pianoøvelser,¹⁷ og deres lokale politibetjent vandrer gaten opp og ned og ser til at alt går som det skal.

«Det vilde være løgn at paastaa, at politiet i Kristiania er populært. Det er upopulært i nesten alle samfundslag», het det nøkternt i en samtidig artikkel om «Politiet og forbryderne» i storbyen.¹⁸ Byen var rett nok uten «organiserede røverbander», men politiet hadde nok å henge fingrene i, «isolerede tilfælder av overfald og røveri forekommer jo nokså hyppig». Problemet med Kristiania-politiet var at det «morsomme forhold mellem politi og publikum, med gjensidig tillid og en viss kordial tone» ikke var til stede. «Har du nogengang set en politimand smile?» Artikkelforfatteren måtte medgi at unntak fantes, og at «man selv i Kristiania kan oppleve at se ’konstabelen i gata’ være smaabarns godvæn og beskytter».

Uten tvil var det en slik politikonstabel de hadde på Kampen.

«Han jeg husker best het Hansen og var usigelig snild og hyggelig», minnes en av Egners samtidige, vokst opp i nabogaten Brinken, sin barndoms politimann: «Han hadde alltid tid til å prate med oss, og hadde ofte et eller annet godt i de store jakkelommene sine.»¹⁹ Kampen hadde inntil få år tidligere hatt sin egen politistasjon, øverst i Normannsgaten, på hjørnet ved kirken. I 1914 ble stasjonen flyttet til Vålerenga, men den joviale og godt likte lokalpolitimann Hansen fortsatte å patruljere gatene under sin karakteristiske lue med messingkule. En av dem som «smilende og barnekjær» kunne «sørge for et lite kryp som har forvildet sig væk og ikke kan finde hjem igjen, more sig over et buttet litet svart trolds lek lit paa kanten av politivedtektene, kort sagt være menneske, ikke bare forhenværende underofficer».²⁰

I enhver forstand var det en annen verden som åpnet seg da familien Egner flyttet til nummer fem. Det var det året verdenskrigens redsler ble endelig avsluttet, og den jevne arbeider omsider fikk gjennomslag for kravet om en normalarbeidsdag på åtte timer. Det var det året fremtiden begynte. Europas, og Egners.

«Det var en spennende gård å være barn i – med Herman Foss’ bakeri og stall og hester og vognskjul i bakgården. Og bak huset lå hele Jordal som løkke den gang – med bakker og busker og falleferdige skur med kjøretøyer fra første verdenskrig.»²¹ Sokkeletasjen i den lange fasaden ut mot veien var bare butikker. Melkebutikk, bakeriutsalg, skomaker, glassmester – og kolonialforretning. Den siste var det familien Egner som drev. Torbjørn vokste – mer eller mindre bokstavelig talt – opp under en kjøpmannsdisk, omgitt av allehånde smaker og lukter; salt og pepper, mel og sukker, ost og smør og margarin, gaffelbiter og ansjos. Et av hans mange idylliserende barndomsminner fra eventyrslottet i Normannsgaten handlet om farens kolonial: «Allerede fra jeg var ganske liten, var jeg en hyppig gjest i butikken, især i den delen der godtene befant seg. Mine foreldre var jo ikke så begeistret for å ha meg der, og jeg fikk gjerne en karamell eller en liten sjokolade for å holde meg borte fra butikken. Og jeg holdt meg borte mange ganger hver dag.»²²

Det ville være galt, helt galt, å kalle kjøpmann Egner for «rik» i jobbetidens Kristiania. Men i sammenlikning med naboene tilhørte familien de bedrestilte. «Til slutt kom de fattige, underernærte barn fra Kampen», skrev avisene første gang skolen deltok i byens 17. mai-tog.²³ Kolonialhandlerens barn var hverken fattige eller underernærte. Likevel var det ikke rart at Einar Gerhardsens skildringer av det strabasiøse livet i gråbeingårdene virket hjemmekjent for Thorbjørn Egner. Han var sønn av en handelsmann, men han levde midt i arbeiderklassen. De hadde delt hans hverdager, de kom og hentet varer i farens butikk, kritet frem til neste lønningsdag, slet med avbetalinger, vaklet på kanten av truende arbeidsløshet og stred med tuberkulose, spanskesyke, lus og feilernæring. Da Torbjørn Egner ble født, fantes det ikke en eneste bolig på Kampen med innlagt bad (på samme tid var det mer enn tusen badekar på Uranienborg).²⁴

Tegningen (laget for Småskolens lesebøker, 1950) viser Ola-Ola hos landhandleren. Motivet er hentet fra onkel Olafs butikk i Sørum, der Thorbjørn Egner hentet erfaring fra begge sider av disken.

«På Kampen findes 494 bygninger, derav 408 forhuser med over 17000 beboere», skrev byhistorikeren Oscar Pedersen nøkternt. Han fastslo at bydelen var et «utpreget kasernestrøk», med sine mange leiegårder og store gårdsrom, et strøk som i «bolighygienisk henseende» var betydelig verre enn de fleste øvrige bydeler. «Der findes 59 bakgaarder med over 1000 beboere.» Her var over 2000 ett-roms leiligheter, og bare 116 med fire rom. «Disse tal er ganske vist ikke morsomme, men de viser, at Kampen er et av byens mest utprægede småkårsfolk-strøk.»²⁵

«Det var den gang vanskelige tider og meget fattigdom på vår kant av byen, og mange familier hadde det ikke godt, mange var arbeidsløse, eller tjente dårlig og hadde lite å leve av», mintes Thorbjørn Egner en av de få gangene han kommenterte armoden i sin barndoms gater. «For å hjelpe litt på det kunne elevene på Kampen skole hver dag få varm mat i et av frikvarterene.»²⁶

Torbjørn var syv og et halvt da han begynte på skolen høsten 1920. Siden han var født oppunder jul, kunne han ha startet et år tidligere. Men gutten var ikke akkurat storvokst (tvert imot), det må ha vært et enkelt valg for foreldrene å forlenge sønnens frie barndom med et år.

Kampen skole, også den beliggende i Normannsgaten, var en av byens største. Bydelen var kjent for sin barnerikdom, nær hver fjerde innbygger var under ti år gammel.²⁷ Barnedødeligheten var høy og levekårene kummerlige. Det er ikke tilfeldig at nettopp bespisningen var av de ting Torbjørn husket: «Da samlet elevene seg ved langbord i spisesalen – og hentet sine tallerkener med mat ved kjøkkenet – og kunne spise seg gode og mette. Mandagene var det kanskje lapskaus, tirsdag kanskje deilig grøt, onsdag suppe med kjøttboller, og så videre. Hver dag hadde sin faste rett.» Sønnen til kjøpmann Egner fikk ikke, som de jevnaldrende arbeiderklassebarna, kommunalt finansiert skolefrokost. Men Torbjørn var en sped gutt, og hans tante Hulda – som gjennom hele oppveksten hadde holdt sin hånd over ham, hadde sørget for at «Tob» kunne gå innom melkedamen i første etasje når han kom fra skolen og få et beger fløte å drikke.²⁸

Skolen var nettopp på denne tiden i ferd med å gå fra å være en ren læringsanstalt til å bli et sosialt instrument for samfunnsutvikling. Landet hadde i syv sammenhengende år hatt den fremskrittsvennlige samfunnsreformator Gunnar Knudsen som statsminister. (Det var sensasjonelt lenge i det unge Norge, rekorden skulle først bli slått av Egners fremtidige brevvenn, som i disse årene var sentralstyremedlem i Norges Kommunistiske Ungdomsforbund.) I årene mellom den russiske revolusjon og Torbjørns skolestart var Norges hovedstad sogar under administrasjon av en sosialistisk ordfører, Arbeiderpartiets Carl Jeppesen. Varmmaten til fattigungene på Kampen var en del av et større bilde: Gjennom skolen ble det skapt likhet, klasseskiller ble visket ut, og fundamentet lagt for et større fellesskap. «Alle skulle ha rett til frokost, ellers ble det fattighjelp. Alle skulle dusje en gang i uka i tillegg til gymnastikktimene, sjøl om de hadde bad hjemme, ellers ble det fattigkontroll.»²⁹ Thorbjørn Egner trådte sine barnesko i det aller første skolesystem tuftet på enhetstanken. Og han elsket det: «Jeg husker bare at det var morsomt å gå på skolen, det var en morsom klasse, vi hadde det morsomt i frikvarterene også.»³⁰

Kampen skole var byens første med eget bad for elevene. I 1921 – da han rykket opp i annen klasse – åpnet også Kampens friluftsbad, i Elverumgata 14 rett bak skolen. Riktignok med en temperatur som ga stedet kallenavnet «Isbadet», men ikke kaldere enn at anstalten i løpet av sitt første år hadde 91 000 besøkende,³¹ i en by med 260 000 innbyggere. Ikke bare når det gjaldt kunnskap og ernæring – også i hygienespørsmål skulle skolen tre inn og utjevne forskjeller mellom elevgruppene. De var en liten del av en stor og ambisiøs politisk tanke, småungene på Kampen som hver morgen stilte seg på rekke i skolegården. Gunnar Knudsens Norge hadde satt seg fore å bruke de pedagogiske institusjonene til å virkeliggjøre Henrik Wergelands visjon for almuens opplæring: «Boghylden er den stige, hvorved du blir din overmands lige.»

Om fattigguttene fra Kampen skulle bli like med barna fra Uranienborg og Frogner, kunne det ikke handle bare om bøker. Derfor lå lukten av varmmat fra Christiania Dampkjøkken over skolegården, så fristende for de mange forslukne arbeiderklassebarn at når spisefrikvarteret endelig kom, kastet de seg inn og «middagen slukes i all hast», som byens skoleoverlege Carl Schiøtz noterte, før han tilføyde: «Man skulde ikke tro det, men nu møtes der ofte til skolens middagsbespisning med yttertøi, som beholdes på! Hvad vil de voksne selv synes om å spise sin middag med ytterfrakk og vinterkåpe!»³²

Det året Torbjørn startet sin skolegang hadde hver tolvte elev i Kristiania lus. (På Kampen har nok andelen vært betydelig høyere.) I løpet av hans folkeskoletid skulle iherdig kommunal flittighet – administrert av den visjonære skoleoverlege – føre til at bare to av hundre barnehoder var befengt med utøy.³³

Skolebygningen på Kampen var bydelens fineste hus, ved siden av kirken. Ungene på vei opp mot skolen med skolesekk på ryggen i de like fremtidsoptimistiske som usikre årene etter 1. verdenskrig visste selvfølgelig ikke at de var med på en sosial reform. Eller at de var den første generasjonen som hadde mulighet for å oppleve skolen som et godt, og ikke skremmende eller krevende sted. Et fattigfolks fristed fra sult og møkk, et sted med nok mat og varmt, rennende vann til alle.

«Og hver time det ringte inn stilte vi opp i lang rekke og marsjerte inn og opp til klasserommene. Vi fikk ABC og skrivebok og lærte snart å lese og skrive – og frøken prøvde å lære oss å snakke pent.»³⁴

Den insisterende romantiske måten å skildre sin egen skoletid på preger så godt som hver linje Egner har skrevet og fortalt om denne tiden. Det kan se ut som naivitet, som om billedbokfortelleren har overtatt den reflekterte selvbiografens stemme. Slik hans tegninger av barndommens Østkant-Kristiania først og fremst er koselige og harmoniske, der samtidige fotografier av de samme stedene kan vise en barsk virkelighet, på grensen til ren nød. Einar Gerhardsen, som han føler seg «i slekt» med, var i disse årene tilhenger av væpnet revolusjon – nettopp begrunnet i den håpløse situasjonen for arbeiderklassen på steder som Kampen. Men Thorbjørn Egner var ikke blind, hverken som aldrende samtalepartner med landets største sosialistleder eller som skoleelev under frøken Rødseth³⁵ i første klasse et halvt århundre tidligere.

Når han i ettertid fortalte om Kampen friluftsbad at «der lærte de fleste av oss å svømme – og kanskje også stupe fra stupebrettet», var det med en naturlig, nesten likegyldig begeistring – som om det var en selvfølge at «de fleste» unger i en arbeiderklasseforstad lærte seg noe såpass eksotisk som å svømme, tidlig på 1920-tallet. Og det var dette det handlet om: retten til å kunne spise seg «gode og mette», til å kunne «lese og skrive og snakke pent», til å lære å svømme, vaske seg, pusse tennene, bli deltakere i et fellesskap – alt dette som gjør mennesker til samfunnsmedlemmer. Det var ikke den relative likheten i erfaringsbakgrunn som gjorde at han kunne tilskrive Gerhardsen som likemann seksti år senere. Det var det faktum at de var del av det samme, store nasjonale sosialiseringsprosjektet.

Mens førsteklassingen stabbet opp gaten på vei til skolen for å lære å lese eller svømme, ledet den unge fagforeningsaktivisten et møte for å revolusjonere samfunnet og viske ut klasseskillene. Lite tydet på at de var ute i samme ærend. Først i ettertid blir det åpenbart.

Og det begynner der, i den bratt stigende Normannsgaten, på veien mellom hjem og skole.

I BYEN OG PÅ LANDET

«Om ettermiddagene etter skoletid hadde jeg viserguttjobb i butikken», fortalte Thorbjørn Egner til Gerhardsen. «Og dro med svære kurver på armen eller på kjerre eller kjelke til kunder helt borte på Vålerenga eller langt nede i Havegaten.»³⁶

Over halvparten av byens jevnaldrende gutter var i lønnet arbeid,³⁷ de fleste som visergutter, regningsbud eller avisselgere. Arbeidet var ettertraktet. Den som så fjerdeklassingen trekke vogna eller kjelken full av matvarer opp Normannsgaten, ville tenke at han var heldig som hadde jobb. Som sønn av kolonialhandleren var unge Tob selvskreven bak varekjerra. Også denne erfaringen har han felles med Gerhardsen, som skildret sin tidlige arbeidserfaring på en måte som til forveksling ligner hans egen: «Bærende på kurver og pakker, trekkende med små og store kjerrelass, om vinteren piggende i full fart med varekjelkene på fortau eller gate.»³⁸ Landsfaderen forteller om de håpløse forsøkene på å organisere guttene i en fagforening, om lange slitsomme dager og «savnet av litt frihet til å gjøre det en hadde lyst til». (Alt sammen ting man må gå ut fra var mindre presserende når arbeidsgiveren var ens egne foreldre.) Men også Gerhardsen husker Kristianias visergutter i erindringens formildende skjær: «Alltid i godt humør, alltid opplagt til skøyerstreker, alltid plystrende eller syngende dagens melodier.»

I alle fall det siste har utvilsomt vært tilfelle med visergutten fra Egners kolonial på vei fra Kampens trygge omgivelser ned mot den faretruende Hagegata. Han var vokst opp med sang og musikk. Leiligheten over butikken var full av toner. Faren og storebroren spilte fiolin. Søsteren og han selv spilte piano. Alle sang de. Kjøpmann Egner var overhode for en musikalsk familie. Og minstemann bragte musikken med seg, ut i gaten, ut i verden. Normannsgaten 5 var stor nok til å ha sine egne institusjoner. Blant annet et gårdsorkester. Tre–fire av gårdens gutter på henholdsvis fløyte, trommer og horn. I tillegg til «Tob» fra annen etasje – på banjo.³⁹ Orkesteret hadde sine opptredener i den rommelige bakgården – med selve huset som en beskyttende borgmur mot gaten, byen og verden.

Gården har vært et eventyrland for en guttunge: På samme tid trygt og spennende. Dengang de flyttet noen kvartaler nedover, byttet de også naboskap. Otto Olsen tvers overfor nummer 14 hadde hver morgen vekket sine naboer til lukten av nyrøkte skinker.⁴⁰ I bakgården på nummer fem, under en høy pipe, drev bakermester Hermann Foss sin virksomhet. Husets mange lukter av matlagning, grønnsåpe og mennesker – eimen av nygarvet lær og bek som sev ut fra skomakerverkstedet, de eksotiske duftene fra kolonialen og den ramme stanken fra utedoene, alt sammen ble til tider borte i dunsten av nybakt brød fra bakeriet.

Kolonialhandlerens sønn på arbeid i familiebedriften. Bydelens unge damer kaster beundrende blikk fra fortauskanten.

Og til et bakeri – i alle fall når det var av en viss størrelse, som Hermann Foss’ virksomhet definitivt var – hørte også en annen lukt. Lukten av hest. Stor og prustende, trygg og uforstyrrelig som bare en arbeidshest midt i byen kunne være. «Hestene var mine gode venner, det var Truls som var svart og Blakka som var blakk.» Storøyd fulgte han med på hvordan de «hver morgen ble selet på og spent for sine bakervogner og kjørt ut med brød og kaker til butikker rundt om i byen». Hesten var et dyr som hørte byen til, like naturlig og alminnelig som trikken eller viserguttene med sine kjerrer. Truls og Blakka var hans egne. Innbyggere av Normannsgaten som ham selv. «Tob» hadde i tillegg fått lov til å holde seg med sine egne, høyst private smådyr: En liten forsamling hvite mus på loftet.⁴¹

Med hester kommer en stall, og med stallen et vognskjul. «I vognskjulet var det god plass, der laget vi barna teater og sirkusforestillinger for store og små i nabolaget, og vi hadde veldig mye moro.»⁴² Alle hans barndomsminner er fortalt slik: Mye moro, mange gleder.

«Det en ikke så var alle de tunge stundene», skrev landsfaderen i sine memoarer. Mens bakgårdsteatret i Normannsgaten satte opp Torbjørn Egners aller første offentlige fremtredener, kan man trygt gå ut fra at fedrene til noen av hans klassekamerater fylket seg i Gerhardsens revolusjonære grupper for å kopiere sine russiske kolleger. I byen der Truls og Blakka hver morgen trakk lukten av nystekt brød gjennom gatene var nesten hver tiende familie avhengig av fattigvesenet for å holde sulten fra livet.

På den andre siden av stallen, utenfor plankegjerdet på baksiden, begynte et slags bondeland: Jordals åpne sletter. Og bakenfor der et sted lå Vålerenga. Hverken barn eller voksne på den tiden «var fra Kristiania». De var først og fremst fra bydelen sin. Noen ganger (som i tilfellet Normannsgaten) fra gaten eller gården. Den ti-elleveårige Torbjørn som trakk en fullastet varekjelke fra Egners butikk gjennom gatene, krøp sammen utenfor skolen med tegneblokk og blyant eller øvet på en banjosolo til bakgårdsorkesteret, ville ikke kalt seg «kristianiagutt». Hadde man spurt ham hvor han kom fra, ville han antakeligvis svart «fra Normannsgate 5». Huset var på størrelse med en liten bygd. Og langt mer mangfoldig. Om han skulle presisere, ville han sagt han var kampengutt. Som guttene fra Vålerenga, Sagene eller Grünerløkka representerte sine bydeler.

Det finnes knapt en oppvekstskildring fra hans barndoms by som ikke berører et av tidens særegne fenomener: Kampen om hegemoni mellom guttegjenger fra forskjellige bydeler. I et barndomsliv hørte det til de mest dramatiske hendelser. «Iblant var det slagsmål – eller krig som det het mellom kampengutter og gutter fra Vålerenga.»⁴³ Opplysningen var en kommentar fra Egner til Gerhardsens skildring av et oppgjør mellom gjengene fra Foss og Møllergata: «De kastet stein, slo med stokker, og knyttnever. Så kom politiet, til og med ridende politi. De slo også, for å jage guttene til side.»⁴⁴

Hele livet brukte Egner motiv hentet fra Kampen. Her et gateutsnitt som bærer tydelig preg av hans aller første bolig, Normannsgaten 14.

Masseslagsmålene var en del av den lange prosessen det var å gå fra gutt til mann. En tradisjon og en rituell handling, halvt lek, halvt blodig alvor. Guttene fra hans eget nabolag samlet seg på det store, åpne området ved Jordal – ingenmannslandet mellom arvefiendene Kampen og Vålerenga. Der «lå e’ herlig løkke med teglverk, så vi hadde alltid ’kasteskyts’ for hånden»,⁴⁵ mintes hans nabo i Normannsgate 5, Einar Rose. «Disse enorme slagsmålene […] utviklet seg ofte nesten henad borgerkrigstadiet. Det var ikke sjelden at det deltok mellom 200 og 300 gutter i disse feidene.»⁴⁶

En uskreven regel sa at man måtte være 12 år for å delta,⁴⁷ men det var ingen nedre grense for å se på – med hjertet i halsen. «Og sånn som de kunne handtere dette, mine ungdoms helter, han ’Pau’ern’ å’n ’Thorvald me’ beine’, han ’Birger me’ øre’, ’Tangloppa’ og ’Sønn tel frøken Larsen’, og hva dem nå het.»⁴⁸

Et sted inni der, som en av de tre hundre Kristiania-gutter ute etter å forsvare revir, fant man kolonialhandlerens sønn. Kanskje ikke like flittig med kasteskytset fra teglverkene som Thorvald med beinet eller Birger med øret. Men ganske sikkert ivrig istemmende kampsangen på vei til valplassen:

Kampegutta er’ke bange
Døm kan både slåss og stange
En to, en to
På Kampen vil jeg bo.⁴⁹

Det var den eldre nabogutten Rose som var forsanger, også i seiershymnen på vei hjem:

Seier’n er vår.
Seier’n er vår.
Vålerenga ligger,
mens Kampegutta står.

En talentfull guttunge på byens østkant kunne – om han var heldig med sine lærere – også finne rom for å dyrke sine individuelle egenskaper: «I fjerde klasse fikk vi lærer som klasseforstander. Jeg husker ikke hva han het, men han var også veldig grei.»⁵⁰ Når den elleveårige gutten skulle minnes sin første mannlige pedagog med slik varme, hang det først og fremst sammen med at læreren hadde sett hvilke muligheter som bodde i ham. Og gitt ham anledning til å dyrke dem, i en grad som må ha vært uvanlig i datidens skolesystem: «Jeg var så glad i å tegne, og fikk tegne det jeg hadde lyst til, og jeg husker at jeg noen ganger i tegnetimen fikk gå ned på gaten utenfor skoleporten og tegne små morsomme hus som lå der.»⁵¹

Motivvalget var typisk, selv om han knapt nok reflekterte over det. Han tegnet hus. Konkrete og håndfaste resultater av menneskers arbeid, uttrykk for hvem de var og hva de hadde gjort. Miljøet rundt den oppvoksende slekt på Kampen dyrket ikke bare podenes intellektuelle og praktiske evner. Det var et helt menneskesyn som skulle realiseres, ennå forholdsvis nytt i norsk skole og samfunnsliv, men med stadig flere, stadig sterkere forsvarere: Alle mennesker hadde muligheter, og alle deres muligheter skulle stimuleres. Formålsparagrafen for det imponerende skolebygget i Normannsgaten var fra et annet århundre – den påla institusjonen «at medvirke til Børnenes kristelige Opdragelse og til at meddele dem den Almendannelse, som bør være fælles for alle samfundets Medlemmer».⁵² I praksis la man en raus definisjon av begrepet almendannelse til grunn.

Blant annet omfattet det håndens arbeid. «Tvers gjennem den asfalterte skolegården gikk en bred rød strek som det var strengt forbudt å krysse», minnes en medelev. «På den ene siden av streken var guttenes skolegård, og jentenes på den andre siden.»⁵³ Det var selvfølgelig også kjønnsdelte klasser. Men Kampen skole var en pionérinstitusjon. Skolekjøkkenets mor Helga Helgesen innstiftet husstell som fag her i Egners skoletid, som det første sted i Norge. Og «gutteklassene hadde også håndarbeid, vi sydde eget sløydforklæ og bærepose for gym.tøy samt pennalpose. Vi lærte å brodere initialerne våre på kunstverkene».⁵⁴ Når det gjaldt mer tradisjonelt kjønnsdelt håndarbeid, hadde barna i Normannsgaten dessuten et annet tilbud: «Tvers overfor den store leiegården hvor vi bodde, lå dengang en gammel fin trebygning som tidligere hadde vært prestegård. Og her i den gamle prestegården var det, da jeg var gutt, en slags arbeidsstue for barn, med systue for jentene i det ene rommet og skomakerverksted for guttene i det andre rommet.»⁵⁵

Som så mange i Kristiania – og nesten alle på Kampen – var familien Egner ny i hovedstaden. Den store folketellingen to år før han ble født tegnet bildet av en ung bydel i enhver forstand – nesten hver tredje person var født i byen, men de var alle under 20. Foreldregenerasjonen kommer så å si uten unntak utenfra. Endel fra Sverige og Danmark, som løsarbeidere. Noen ganske få fra byer andre steder i landet. Men de aller, aller fleste fra bygdene rundt hovedstaden, fra Oppegård, Hadeland eller Ringerike. Det var de som ikke dro til Amerika – sønn nummer to og tre som forlot foreldregårdene for å søke lykken i industrien som skjøt opp rundt århundreskiftet – tjenestepiker som skaffet seg post i byen og fant seg en kjæreste der, eller tilreisende av begge kjønn som fikk det en venninne av familien Egners tjenestepike kalte «Kristianiafeber».⁵⁶ Byen hadde plass til dem alle.

Anna Egner med sin yngste sønn, født tolvte i tolvte 1912, klokken tolv.

Anna, Eilert, Margit og Magnus Egner i krets rundt yngstebarnet «Tob». Han var en attpåklatt – det er tolv år mellom ham og søsteren.

Moren, født Anna Natalie Hansen, kom fra Frogn, sør for byen. Far Magnus hadde vokst opp på Romerike, på den sørligste av «Egnergårdene» i Sørum. Her hadde Torbjørns bestefar Anders Egner drevet ikke bare gårdsbruket, men også landhandel. Ikke mindre enn fire av hans syv barn skulle ta etter ham som handelsmenn. I Torbjørns barndom var det farens bror som hadde hånd om landhandleriet i Sørum. Det var noe ganske annet enn farens by-kolonial: «En god gammeldags landhandel med sinkbøtter hengende i taket og mange slags varer på hyller og i skuffer.»⁵⁷

Sørum var sommerferieland. Hver eneste juli opp gjennom skoletiden tilbragte han her – en snau times vei unna Kampen, men likevel et helt annet Norge. Farens søster var blitt boende på Romerike, hun fant sin livsledsager bare en kilometers vei vest for Egner. Og det var her hos tante Louise og onkel Kristian på gården Vølner⁵⁸ Torbjørns sommerparadis lå.

Det var langtfra spesielt for en bygutt å bli plassert på landsbygda i de lange sommerferiene. Mange hadde bondeslekt bare en generasjon unna, og på annenhver gård fant man bybarn i sommermånedene, litt som arbeidshjelp, men mest fordi det ble betraktet som oppbyggelig, hyggelig og nødvendig. Den friske luften, nok av smør og melk og det sunne utendørslivet på landet skulle gjøre de bleike byungene fra bakgårdene på Oslo øst godt. Den omsorgsfulle skoleoverlege Schiøtz fastslo i 1922 at halvparten av det et skolebarn i Oslo la på seg i løpet av et år, kom i ferien.⁵⁹ Mange av Torbjørns klassekamerater var avhengige av feriekolonier for å komme i kontakt med landlivets gleder. Også i dette var han privilegert i forhold til klassekameratene: Storgården Vølner med langstrakte jorder, førti kuer på båsen og fem-seks hester i stallen, bød på større utfordringer og flere opplevelser enn de kommunale fellestilbud. «Her på gården fikk jeg være med på nesten alt – lukte turnips og kålrot og hyppet poteter, var med i høyonna – hentet kuene hjem om ettermiddagene, stelte med kalver og griser og opplevde også å se kalver og grisunger komme til verden.» Turnipslukingen var sogar betalt: Tyve øre randen, «og det var milelange renner».⁶⁰ Til og med en diger, svart okse fantes det der: «Hverken før eller siden har jeg sett noe så kjempesvært. Men den var snill som et lam, og hver dag fikk jeg lov å ri den hjem.»⁶¹

Fetteren Erik var hans jevnaldrende sommervenn. Men langt fra den eneste han knyttet seg til i de lange lyse sommermånedene: «Her var mange folk på gården – sveiser og gårdsgutt og gårdsjente, og nede i drengestua var det ofte mye moro om kveldene.»

Da sommerferien 1924 tok slutt, skulle han ikke vende tilbake til Kampen skole. Fem års grunnskole var tilbakelagt, og det første skritt mot voksenverdenen lå foran ham – middelskolen. Den elleve år gamle Torbjørn fra Normannsgaten hadde allerede skaffet seg en sjelden bredde i erfaringsbakgrunn og kunnskap, uansett hvilken del av samfunnet man kom fra. Han var like hjemme i drengestua på Vølner som i bakgårdene på Kampen. Han kjente gatens og bakgårdenes muligheter, han hadde hatt ordentlig arbeid, han hadde begynt å lære seg å tegne og male og kunne traktere minst tre instrumenter. Han var like fortrolig med å hesje høy eller forsøke å melke kuer (det siste «manglet jeg visst tålmodighet til»), som han var med å betrakte fabrikkpikenes daglige gang til arbeidsplassen, eller politivognens ferd gjennom bygatene. Han kunne plugge sko og snekre en skammel. Uten å ha gjort noe annet enn å ta inn de tilfeldige inntrykk livet hadde gitt ham var Torbjørn Egner fortrolig med arbeiderens, handelsmannens og bondens hverdag før han hadde fått dun på haken.