Ingeborg Arvola

Over alle hindre

Carla, min Carla, Bok 2

Ingeborg Arvola

Over alle hindre

Carla, min Carla, Bok 2

Til

Hege Brose, Katrine Jaklin, Trine Nielsen, Heidi Johnsen, Trine Olsen og alle andre hestejenter i Tromsø og resten av verden

«Nordaførr» er skrevet av Halvdan Sivertsen. Teksten er delvis gjengitt i kapittelet 18. juni.

DEL 1

14. mai

Det står et naturhinder nedenfor travbanen. Det er et kryss. Ikke særlig stort.

Det er supert!

Jeg og Carla hopper det, igjen og igjen.

Endelig har snøen smeltet på utebanene og rundt travbanen.

Jeg bryr meg ikke om at søla skvetter.

Carla er gjørmefarget opp til ørene.

«Jeg ser sikkert ut som et gjørmemonster,» sier jeg til henne.

Vi snur og setter fart mot hinderet igjen, og Carla spisser ørene.

Pappa kommer ruslende ned fra stallen.

«Se nå,» vinker jeg.

Vi galopperer mot hinderet og suser over, tar en slak sving og hopper tilbake over hinderet, motsatt vei.

Suser over. Flyr over.

Søla skvetter rundt pappa når vi klasker forbi.

«Inghill!» klager han.

«Jeg elsker å hoppe,» jubler jeg. «Carla bare hopper og hopper og hopper.»

«Har dere badet i gjørme?»

«Vi har hoppet.»

«Hvor lenge har dere holdt på?»

Carla slår over til skritt og stanser ved siden av pappa. Jeg slakker tøylene. Hun pruster fornøyd.

«Jeg vet ikke,» sier jeg som sant er. «Jeg stelte Carla da jeg kom, og så tok jeg henne ut.»

«Det var i formiddag. Dere må være skrubbsultne.»

Carla vil gni det gjørmete hodet mot pappa, men han rygger unna. «Hvis dere har hoppet i hele dag, er det vel nok nå?»

«Det blir aldri nok hopping, pappa! Sprangridning er fantastisk. Det er det beste som fins i hele verden. Det er som å fly. Nesten. Eller eksplodere.»

Vi skritter ved siden av pappa opp mot stallen. Jeg legger det ene beinet foran salkappen og løfter opp læret på salen. Da kan jeg nå salgjorden. Jeg slakker den ett hakk, alt mens vi skritter.

Jeg har sett Stine gjøre det akkurat sånn på Blizz.

Nå er det jeg som gjør det.

«Hvordan skal dere noensinne bli kvitt all denne gjørma,» undrer pappa når jeg lar meg gli ned fra salen.

«Enkelt,» sier jeg. «Jeg vasker Carla, og mamma vasker mine klær. Utstyret gjør jeg rent i morgen.»

Når jeg skal leie Carla inn på vaskespiltet, stritter hun imot. Hun vil til boksen sin.

«Vasking først, jenta mi,» sier jeg bestemt.

Carla knegger høyt.

Men hun blir med.

Jeg fester henne, fjerner utstyret og spyler henne med lunkent vann. Armene mine verker lenge før jeg er ferdig. Magen knurrer høyt.

«Hva er klokka?»

«Snart seks,» sier pappa.

«Og du har ennå ikke fått mat,» sier jeg til Carla og kysser det våte kinnbeinet hennes, «nå er det jo snart kveldsfôr!»

I boksen begraver Carla mulen i havren. Hun gomler høyt. De andre hestene blir misunnelige. De dunker hovene i boksdørene.

«Dere spiste for lenge siden,» slenger jeg ut i gangen. «Ingen grunn til å klage.»

«Klage er det vel heller Carla som har grunn til,» sier pappa.

«Hvorfor det?» Jeg ser undrende på pappa.

«Hvis dere har holdt på i gjørma helt siden i formiddag, så.»

«Carla elsker å hoppe, akkurat som jeg,» sier jeg skråsikkert.

«Akkurat,» sier pappa.

Jeg venter på at han skal si noe mer, men det gjør han ikke.

I stedet nekter han å bære det gjørmete utstyret. Han går med på å legge svettedekkenet over Carla og frottere henne, mens jeg må rydde.

I bilen verker armene mer og mer. Jeg er sliten i armene. Kjempesliten.

«Jeg elsker å hoppe,» sier jeg, som et svar til de vonde armene.

«Du sa det, ja,» sier pappa.

«Jeg elsker å hoppe,» sier jeg enda en gang når vi kjører forbi Prestvannet.

«Sprangridning er nok en veldig dyr sport,» sier pappa, men han høres ikke egentlig misfornøyd ut.

«Det er den eneste sporten i verden der jenter og gutter konkurrerer mot hverandre på like fot,» sier jeg.

Det er et argument mamma liker. Det vet jeg.

Mamma liker rettferdighet.

«Det har du kanskje rett i,» sier pappa. «Det tror jeg sannelig du har rett i.»

«Og hindrene på tv er enormt høye,» sier jeg drømmende, «og alt som gjelder er å hoppe over, uten å rive, men i en omhopping teller tiden også.»

17. mai

«Se! Der kommer de.»

«Hvem?»

«Hestene!»

«Hvor?»

«Der er Stine på Blizz! Jeg kjenner henne. Hei, Stine!»

«En av hestene bæsjer.» Renate rynker på nesa. «Æsj!»

«Æsj,» sier Kaia samstemt.

«Stine,» vinker jeg ivrig. «Hei!»

«Hvorfor har de egentlig hester i borgertoget?» sier Renate.

«Fordi hester er fantastiske!» jubler jeg og rister skuldrene hennes. Aller mest har jeg lyst til å klatre opp på skuldrene hennes, for da ville jeg se bedre, men Renate liker ikke at jeg klatrer på henne, verken på skuldre eller rygg.

«De som går bak kommer til å tråkke i hestebæsjene,» sier Kaia.

«Æsj!» sier Renate bestemt.

«Møkkagjengen er med,» sier jeg og vinker, vinker for at Stine skal se meg. «Ser dere ikke? De spar opp møkka. Jeg fikk nesten være med i møkkagjengen i år, selv om jeg ikke er i stallgjengen. Hei, Stine!»

Stine sender meg et fornøyd smil. Jeg skjønner henne godt. Blizz ser vidunderlig søt ut, med røde sløyfer i manen og skinnende pels.

Neste år.

Neste år skal jeg og Carla være med i borgertoget. Da skal vi ri sammen med de andre hestene gjennom storgata. Det fineste med hele borgertoget er hestene fra rideskolen. Borgertoget kunne gjerne vært tusen kilometer langt, så lenge det er hester med.

Jeg vinker til Anne som kjører vogna til Gurken. Bak henne sitter to handikappede gutter og sikler og vinker. De er nesten voksne! Det er urettferdig at de får sitte i vogna. Det er bare fordi de er handikappet. De er sikkert ikke engang hestegale.

«Han var søt,» sier Renate og fniser.

«Hvem?» Jeg ser på hestene. «Mener du Tiril? Hun er ei hoppe.»

Tiril er en engelsk fullblods. En privathest. Laila er eieren hennes. Det er hun som rir henne. De driver med dressur. De er urolig flinke. Og strenge. Selvfølgelig er hun med i toget. Hun har kontroll over hesten sin, som hun sa til meg, da Carla rygget inn i dem i ridehuset.

Jeg geiper for meg selv.

Kontroll over hesten.

Bare vent. En dag skal jeg ha så mye kontroll over Carla at de kommer til å få hakeslepp, hele gjengen.

«Gutten er søt.» Renate peker på Peter, som rir den flekkete ponnien sin Charlie. Han er litt stor til Charlie, men det bryr visst ikke Renate seg om. «Ikke hesten, men gutten.»

«Kjenner du ham?» spør Kaia. «Hvor gammel er han?»

«Peter?»

«Heter han Peter? Hva driver han med? Hvilken skole går han på?»

«Ponnien hans heter Charlie. Han arva den etter Ella, storesøstera si. Hun og Charlie var med i NM i sprangridning for to år siden. Han er kategori II, sånn som Carla. En dag skal jeg også være med i NM i sprang- »

«Jeg bryr meg ikke om Charlie,» avbryter Renate og himler med øynene. «Fortell om Peter.»

«Jeg vet ingenting om Peter,» sier jeg og ser drømmende etter hestene, «bortsett fra at han har for lange bein.»

Møkkagjengen kommer trillende, med kjeledresser og digre smil. Jeg vinker til de jeg kjenner. Jeg skulle så gjerne vært der, i kjeledress, med det største smilet av alle. Det skulle ikke forundre meg om jeg er grønn av misunnelse, sånn som folk blir i bøker.

Hadde bare en eneste av jentene blitt syk, ville jeg spadd opp hestemøkk i borgertoget. Jeg ville hatt kjeledress og støvler, møkkagreip, kost eller spade. Jeg ville sunget reglene sammen med dem.

«Jeg håper en av dem får tarmslyng,» sa jeg til mamma i går kveld, mens hun strøk penklærne våre.

«Inghill!» sa mamma strengt.

Selvfølgelig ble ingen av dem syke.

Livet består av mange oppoverbakker her i Tromsø, og det er rart, siden det burde være like mange nedoverbakker på en øy som dette.

I stedet for å være kledd i kjeledress i borgertoget, står jeg her med de såkalte bestevenninnene mine. Renate og Kaia er idiotisk stivpyntet.

«Hva har skjedd med håret deres?» var det første jeg sa da jeg så dem. Ikke så rart, siden hodene deres var dobbelt så store som til vanlig.

I tillegg til høyhælte småsko og selskapskjoler.

«Hvor er bunadene?» spurte jeg sekundet senere.

«Søstera mi hjalp oss!» lo Kaia og tok seg til håret, «er det ikke flott?»

Selv er jeg kledd i den kvenske drakta mamma har kjøpt til meg. Med rysjete sjal og brosje i halsen, og den teite lua på hodet. Mamma og pappa tvang meg inn i klærne, bare fordi jeg skulle spille cello for gamlingene i morges. Hadde jeg ikke tatt dem på, og hadde jeg ikke spilt cello, ville jeg ikke fått lov til å gå til byen. Og hvem vil vel gå glipp av hestene i borgertoget?

I hvert fall ikke jeg.

«Neste år skal jeg være med!» sier jeg bestemt. «Jeg og Carla.»

«Er ikke hun for vill til å være med i borgertoget?» spør Kaia.

«Nå kanskje, men ikke neste år,» smiler jeg. «Skal vi kjøpe is?»

«Kan vi ikke heller se etter gutter,» sier Renate.

«Søte gutter!» ler Kaia.

Jeg rister på hodet. Venninnene mine har vært sånn siden påsketider. Kaia ble med Renates familie til Egypt, og der var det visst en eller annen dust som ble forelsket i en av dem, eller begge, og det driver de fremdeles og snakker om.

Guttegærne venninner.

Hestegale meg.

Den siste hestehalen har for lengst forsvunnet, men jeg kan fremdeles se de bakerste rytterne, hjelmene deres og skuldrene kledd i pene ridejakker.

Nå skritter de opp fra torget, til hestehengerne parkert i sidegatene, og så drar de tilbake til rideskolen, Stine og Blizz, Anne og Gurken, og alle de andre.

Jeg kjenner at jeg vil dit, jeg også. Men jeg kan ikke sitte på med en av hengerne, så det nytter ikke å løpe etter hestene.

Jeg må hjem og skifte.

«Blir du med til torget?» spør Kaia og har allerede stukket armen sin under Renates.

«Jeg skal hjem,» sier jeg.

Venninnene mine veksler blikk.

«Vi kan kjøpe is på torget?» foreslår Renate.

«Jeg vil ikke søle is på kjolen,» sier Kaia.

«Ikke jeg heller,» sier Renate, «men Inghill kan kjøpe is.»

«Vi sees i morgen,» sier jeg og smetter inn mellom de nærmeste kroppene.

Jeg forsvinner på et blunk.

Noen gater ovenfor sentrum slutter trengselen. Jeg setter opp tempoet. Jeg vil til rideskolen, men tviler på at mamma eller pappa vil kjøre meg. Adrian vil sikkert være med selv om det er 17. mai. Da kommer Sunil, faren hans, og henter oss.

I Clodiusbakken er det folketomt. Jeg fatter venstregalopp og galopperer opp gjennom den bratte svingen. Grusen etter strøinga i vinter er børstet vekk. Hvis snøen er borte, blir alle gatene børstet til 17. mai. Børstemaskinene får meg bestandig til å tenke på å børste hester. Det er to ganske forskjellige ting, det, å børste en hest og å børste en gate, men likevel ikke. Å børste er å børste.

«Kardask, gummiskrape, rotbørste. Kardask, gummiskrape, rotbørste,» mumler jeg i takt med galoppen.

Når veien retter seg ut, skifter jeg til høyregalopp og lager en slak sving mot høyre veikant, så skifter jeg til venstregalopp og svinger mot venstre. Sånn fortsetter jeg helt inn i Vinkelveien. Der kommer en familie spaserende. Jeg sakker av til skritt. Jeg kan ikke leke-galoppere hvor som helst. Ikke nå lenger. Ikke nå som jeg har egen hest. Nå er det Carla jeg kan galoppere med. Vi kan til og med hoppe hinder en hel dag! Og det er henne jeg lager facebook-profil sammen med. En ekte facebook-profil.

Inghill og Carla.

Der står det for eksempel at Carla liker gulrøtter og epler, men ikke bananer. Alt vi lærer, skriver jeg ned der. Det er fantastisk. Jeg er verdens heldigste jente. Jeg vet det. Jeg leker at armene mine er tøyler, som jeg gjør lange, for å slakke av, og jeg rister litt på dem, men bare litt, så ingen skal se at jeg leker. Med ett bobler hjertet mitt av lengsel. Bobler i brystet som melkebobler i et glass. Jeg ser for meg Carla som står i en av havnehagene. Når hun hører meg rope, kommer hun til å løfte hodet og stikke mulen fram, og skritte mot meg og porten, lenge før hun kan se meg.

*

Jeg ringer på hos Adrian. Ingen svarer. De er visst ikke hjemme. For sikkerhets skyld ringer jeg på en gang til, men jeg har allerede vendt ryggen til når døra åpnes.

«Inghill?»

Jeg snur meg mot stemmen. I døråpninga står Jan-Birger. Biffen. En av de som plagde Adrian. En av de som dyttet ham ned en trapp, og som hadde kvelt ham i snøen, hvis ikke jeg hadde stanset dem.

«Hva gjør du her?» spør jeg.

Det stikker som av smerte i armen min. Den var knekt og gipset den dagen jeg slo til Lillian. Gipsen fikk nesa hennes til å knekke. Det var hun som holdt Adrian, men Jan-Birger sto der og så på at hun holdt. De var en hel gjeng. Det ble visst masse blod i snøen da jeg slo.

«Er på besøk,» svarer Jan-Birger og trekker på skuldrene. «Vil du komme inn?»

«Komme inn?» sier jeg dumt.

«Ja?»

«Jeg er Adrians venn. Ikke du!» sier jeg og smetter forbi Jan-Birger. «Adrian!» roper jeg, og tar trappa opp til andre etasje i lange klyv.

Døra til badet går opp. Adrian møter meg i gangen.

«Hei, Inghill. Jeg trodde du var i byen.»

«Hvorfor er Jan-Birger her?» spør jeg. «Han åpnet døra?!»

Jan-Birger følger meg opp trappa. Han smiler med oppadvendt ansikt.

«Han er på besøk,» sier Adrian.

«Jeg sa jo at jeg var på besøk,» sier Jan-Birger og står plutselig tett inntil meg. Han ser ned på meg, lukter genser og hud idet han tapper pekefingeren tre ganger midt mellom øyenbrynene mine, før han fortsetter forbi og inn på Adrians rom.

«Jan-Birger lærer meg å spille gitar.»

«Gitar?»

Jeg ser visst ganske dum ut, for Adrian legger en hånd over munnen, og skuldrene rister av latter. Han tar meg i hånda og leier meg inn på rommet.

På sengeteppet sitter Jan-Birger med en gitar.

I hylla står tegnesakene til Adrian.

Alt ser vanlig ut. Som det pleier. Bortsett fra det med Jan-Birger.

«Tror du at du er velkommen her? Etter det du gjorde mot Adrian?»

«Gabrielle inviterte meg,» sier Jan-Birger. Han smiler ikke mer. «Jeg har vært her flere ganger. På besøk.»

«Er det sant?»

Adrian nikker.

«Vi er venner.» Han ser fra meg til Jan-Birger. «Er vi ikke?»

Jan-Birger nikker.

«De dytta deg ned trappa, Adrian. De holdt på å drukne deg i snø.»

Det er stille på rommet.

«Jeg har sagt unnskyld, og jeg har slutta med sånt,» mumler Jan-Birger.

«Er psyko-Stella også her? Er Lillian også vennen din nå?»

Adrian rister på hodet.

«Stella er på et sånt senter, i en annen by,» mumler Jan-Birger. «Hun kommer nok ikke tilbake.»

«Jeg kan ikke tro at du er venner med onde mennesker,» sier jeg til Adrian.

«Vi har begynt på nytt,» forklarer Adrian. «Mamma ordnet det. Jan-Birger skal være hos oss to ganger i uka. Pappa hjelper ham med matematikk. Han hjelper mamma med å lage mat og –»

«Lærer deg å spille gitar,» sier Jan-Birger.

Guttene sitter ved siden av hverandre på sengeteppet.

Den ene er min venn Adrian, 11 år, snart 12. Den andre er Jan-Birger, inntil nylig en av verstingene fra Sommerlyst ungdomsskole. Han går i niende. Han er hundre år eldre enn oss.

Jeg forstår det ikke.

Det er ikke greit.

Uansett hvor mye Penelope eller de andre venninnene mine beundrer ham, så er det ikke greit.

Det er ikke bare å begynne på nytt.

Verden går videre. Verden er ikke en tavle man kan tørke ren, og så begynner alt på nytt. Verden bare fortsetter og fortsetter. Sånn er det. Mamma har forklart det for meg. Alt henger sammen. Alt vi gjør, fører til noe, og det fins ingen gud å skylde på. Vi mennesker gjør onde ting og gode ting, og alt hadde vært bedre om flere av oss gjorde gode ting. Sånn er det. Mamma har forklart meg alt det der om godt og ondt. Skikkelig grundig.

«Vil du høre hva jeg har lært?» Adrian drar til seg gitaren.

«Nei!» freser jeg. «Jeg vil at du skal bli med til rideskolen.»

Jeg tramper ned trappa så hardt jeg kan, og stanser i gangen mens jeg venter på at Adrian skal komme ned.

Det gjør han ikke.

«Kommer du?» roper jeg.

«Jeg har jo besøk,» sier Adrian fra øverst i trappa.

«Han dytta deg. Holdt på å drukne deg i snøen,» sier jeg.

«Det var ikke meg!» glefser Jan-Birger. Han står øverst i trappa, ved siden av Adrian, og glor på meg med mørke øyne. «Det var ikke jeg som dytta.»

Jeg glor tilbake.

«Du var der begge gangene,» sier jeg. «Jeg så at du smilte.»

Jan-Birger setter seg på øverste trinn. Adrian legger en hånd på skuldra hans.

«Tror du jeg noensinne har tenkt å glemme det?» freser jeg og har lyst til å sparke vekk Adrians hånd.

Jan-Birger retter nakken og ser på meg.

«Nei,» sier han enkelt.

Jeg er glad venninnene mine ikke kan se ham akkurat nå. Da ville de i hvert fall sagt at han var fin.

Han og Adrian øverst i trappa. Og jeg alene blant skoene i gangen.

«Bli med til rideskolen,» sier jeg og tvinger meg til ikke å se på Jan-Birger. «Vi må sykle nå. Hvis ikke blir det for sent.»

«Jeg blir ikke med,» sier Adrian forsiktig. «Jeg holder på å lære meg G-dur.»

Jeg tar en av tøflene til Sunil og kaster på dem. Jeg kaster den andre også. Den treffer Jan-Birger i kinnet.

«Jeg kan lære deg G,» roper jeg og går ut døra. «Jeg kan alt om noter! Det er bare å spørre, din kjøttskalle! Hvordan skal jeg vite at du vil lære G hvis du ikke sier noe om det?»

Døra slamrer i etter meg.

Adrians nabo, Gunnar, presser ansiktet mot vinduet og hytter mot meg med en finger.

Som om jeg er problemet.

Jeg er ikke problemet. Jeg er en del av løsningen.

Jeg går nesten bort og forteller Gunnar om ungdomsskoleidioten som vanker hos naboene. Da tenker jeg Gunnar får andre ting å gjøre enn å hytte med fingrene til meg.

Suppegjøk.

Jeg sparker i gjerdet idet jeg hopper over, og lander med penskoene i haugen av snø som ennå ikke har rukket å smelte. Kulda legger seg rundt anklene mine og minner om den kjølende leira Stine har lært meg å smøre på hestebeina etter harde treningsøkter.

*

«Er det ikke helt ubegripelig?!» sier jeg til mamma og pappa etter å ha fortalt dem alt om Adrian og Jan-Birger og den dumme gitaren.

Mamma og pappa ser på hverandre.

Mamma smaker på hvitløkmajonesen hun holder på å lage til laksemiddagen hun har i ovnen. Mamma elsker laksemiddager. Og å spille bridge. Og meg. Meg elsker hun mest av alt.

«Det må jeg si, Hilma,» sier pappa og stryker mamma i nakken.

«Det står det respekt av.» Mamma tørker fingrene på forkleet.

«Respekt!? Forstår dere ingenting?» Jeg river av meg kvendrakten.

«I stedet for å skyve Jan-Birger ut i kulda, tar de ham inn i varmen,» sier pappa ettertenksomt.

«Gabrielle har jo nevnt at de skulle bli avlastningshjem, men –» Mamma ser ut av vinduet. «Jeg har visst ikke hørt ordentlig etter.»

«Hva. Er. Det. Dere. Snakker. Om?»

«Det er middag om fem minutter, Inghill,» sier mamma svevende. «Rydd opp klærne du har slengt rundt.»

«Ingen burde bruke tid på ondskap, mamma, det har du selv sagt, og heller ikke på onde mennesker, og dessuten fortalte Jan-Birger meg en gang at han har en bror som er like gammel som meg og Adrian, og det er ikke sant! Han er en løgner, bare så dere vet det!»

«Han har en bror,» sier pappa, «på din alder. Jeg trodde du visste at –»

«Nils Ingerøynen,» sier mamma. «Hysj.»

«Hysj hva?!»

Pappa flakker med blikket.

«Så spytt ut, da,» sier mamma til pappa. «Nå er det uansett for sent.»

«Før familien deres flyttet hit, ble lillebroren til Jan-Birger flyttet til et fosterhjem. Lillebroren er fremdeles i Kvænangen. Han bor hos noen andre. Han har det sikkert bedre hos dem, men det er jo vanskelig –» Pappa rister på hodet. Han vet ikke hva han skal si.

«Det er vanskelig for alle parter,» fullfører mamma.

«Blir dere aldri ferdig med å snakke om Jan-Birger?» roper jeg. «Dere er like guttegale og dustete som venninnene mine! Ja vel – så er hele familien hans like slem som ham. Og hva så?»

«Nå roer du deg ned et hakk,» sier pappa strengt.

«Mennesker kan forandre seg,» sier mamma. «De kan angre seg, og ønske å bli bedre mennesker.»

Jeg sparker klærne foran meg inn på rommet.

«Bare så dere vet det, så vil jeg ikke ha middag,» slenger jeg ut over skuldra. «Jeg skal sykle til rideskolen. Alene!»

Pappa plukker opp lua mi som har satt seg fast i en ledning.

«Jeg må sykle helt alene!» raser jeg, men så går lufta ut av meg, som om jeg er en ballong, og det er godt at pappa gir meg en klem. Det er bare godt og nært, og han lukter såpe og pappa.

«Nå spiser vi 17. mai-middag sammen, og så kjører jeg deg etterpå,» sier pappa, og er rolig og snill, som om jeg ikke har hylt høyt og sparket finklærne mine fast i ledninger. «Så kan mamma hente deg.»

«Er det sant?»

«Jeg må uansett svippe innom Gunn,» sier mamma og rufser meg i håret.

*

Stine holder på å løsne flettene i manen til Blizz når jeg kommer inn i stallen.

«Er alle tilbake igjen?» spør jeg andpusten.

«Det gikk greit med innlossinga,» nikker Stine.

Selv om hun ikke sier noe mer, blir jeg stående litt til og se på fingrene hennes som arbeider med manen. Det er mindre enn et halvt år siden manen til Blizz var den fineste manen jeg visste om i hele verden. Men nå er det Carlas man som er finest.

«Nå må jeg ned og finne den lille, skitne ponnien min,» sier jeg fornøyd og spankulerer min vei.

Sånn er det hver gang jeg kan si ponnien min – jeg blir varm fra topp til tå og får lyst til å hoppe opp og ned.

Ponnien min.

Carla er gjørmete langt oppover bringen og magen.

«Hei, fine hesten,» hilser jeg og stryker noen ferske søleflekker vekk fra nesebeinet hennes. «Har du lekt i søla?»

Carla ser på meg med verdens vakreste brune øyne.

Hun er glad og våken, og pelsen er tykk på kroppen. Mange andre hester har dekken på seg ute, men Carla har fremdeles den tykke pelsen hun fikk i Åsgårdstallen. Når sommeren kommer, skal vi klippe henne. Stine har sagt hun skal hjelpe meg.

Carla legger hodet mot magen min. Hun har gjort det noen ganger i det siste, og forrige gang skjedde noe helt vidunderlig. Jeg strekker hendene fram og griper tak i manen hennes, med en arm på hver side av ørene. Så lener jeg meg prøvende framover. Carla dytter mulen fram, strammer halsmusklene, og vips så gjør hun det igjen – løfter meg i været, mens jeg hjelper til ved å holde meg fast i manen og holde kroppen stram. Et øyeblikk løfter hun meg opp mot himmelen, og jeg ligger vannrett i lufta, på nesa til min egen hest.

Carla pruster når hun slipper meg ned.

«Det må vi vise mamma og pappa,» sier jeg og ler fornøyd. «Kanskje jeg kan lære meg å stupe kråke ned langs halsen din, og ende opp baklengs på ryggen din? Hva tror du om det?»

Carla går mot porten.

Jeg åpner for henne, og vi dulter inn i hverandre når jeg leier henne forbi trærne. Idet jeg tråkker opp på en rot, er jeg plutselig en halvmeter høyere ved siden av Carla, og jeg svinger meg opp på ryggen hennes. Carla spisser ørene og øker takta.

«Det er greit for meg,» sier jeg, og det er sant, jeg er full av kjærlighet og styrke, og jeg er ikke redd, ikke for Carla, ikke nå lenger. Selv om jeg er barbakk, og selv om jeg bare har grimeskaftet å styre med, og selv om Carla er i grima, lar jeg henne slå over til galopp. Jeg holder meg fast i manen, og det er verdens fineste man. På travbanen lener jeg meg mot høyre, selv om venstre er veien til stallen. Vi galopperer langs sjøkanten. Lufta er frisk og bitende, men det blåser ikke. Jeg vet ikke om det er jeg eller Carla som tenker tanken først, eller om vi tenker den samtidig, vi setter kurs mot naturhinderet og bykser over det. Jeg har ingen sal, ingen stigbøyler, ingen tøyler, og knærne mine holder ikke tak, så et øyeblikk svever jeg en drøy halvmeter over ryggen til Carla, sitsen er på halv tolv, men så lander vi, og jeg stemmer imot med armene, for ikke å klaske rumpa mot Carlas rygg, strammer lårmusklene og kniper med knærne.

Etter landinga suser vi forbi havnehagene og opp den gamle veien til stallen. Utenfor stalldøra er ikke Carla andpusten engang, bare glad. Jeg svinger meg av, og vi er to, og vi er sammen, og vi er verdens beste og vi er sammen når vi går inn i boksen, vi er sammen når jeg tørker søla ut av Carlas pels med lunkent vann og en stor rosa svamp jeg har fått av tante Gunn. Etterpå frotterer jeg henne nesten helt tørr. Så hjelper Carla meg med å rydde i stellekassa. Det er alltid morsomt. Jeg løfter på en bestemt børste, og legger den ned igjen. Carla tar børsten forsiktig mellom tennene og kaster den elegant til siden og bakover. En gang traff en av børstene Laila i bakhodet. Hun så fremdeles sur ut etter at jeg hadde sagt unnskyld tusen ganger. Skulle tro hun mente Carla også burde be om unnskyldning. Som om Carla kan snakke. Det kan hun jo ikke.

Bare nesten.

Vi ler og tøyser og tømmer stellekassa helt ned til siste hovkrok.

Carla pruster ned i den tomme plasten, og støv og strø og partikler av høy og skitt blir blåst til himmels.

«Bra!» sier jeg anerkjennende. Jeg tørker stellekassa fort med en klut og så går jeg for å samle sammen tingene Carla har kastet rundt i stallgangen.

Er jeg ikke flink? spør Carla med skinnende øyne.

«Ny rekord,» sier jeg og plukker kammen opp fra gulvet utenfor boksen til Charlie. Han rykker til med hodet. Jeg får litt dårlig samvittighet for å ha vekket ham fra døsen. «Bare sov videre, Charlie,» sier jeg og lusker tilbake til Carla.

Stine kommer ruslende og viser meg noe på mobilen.

Det er en eller annen lang tekst.

«Har du skrevet en hestehistorie?» spør jeg uten å se hva som står der.

«Det er invitasjon til stevne,» sier Stine. «Jeg skal melde meg på når jeg kommer hjem. Anne har sagt jeg kan låne Blizz.»

«Stevne?»

«I Nordkjosbotn,» fortsetter Stine. «De pleier å ha terrengritt der hver vår.»

«Jeg vil også være med på terrengritt,» sier jeg spent.

«Det kan du vel, hvis du tør,» sier Stine. «Det er en del vanskelige naturhindre.»

«Jeg elsker å hoppe,» sier jeg med hamrende hjerte. «Carla også. Det er det beste som fins.»

«Hvis du melder deg på med Carla, kan vi trene sammen i helgene,» sier Stine og smiler. «Og så kan vi dele på leien av en hestehenger. Jeg har ikke råd til en alene.»

Blodet fosser gjennom kroppen min.

«Når er det?» spør jeg på innpust, og vil dra med en eneste gang.