Anne Marie Meyer

3

Odelsjenta

Farlig kjærlighet

Viktige personer i bok

KRISTIN GILSTAD | Odelsjente på Gilstad gård og gift med Torleif Mo
TORLEIF MO | Odelsgutt på Mo gård og gift med Kristin
ANDERS BRENDEN | Husmannssønn
LARS OG DORTEA GILSTAD | Kristins foreldre
JOHAN | Dreng på Gilstad
SYNNØVE | Innejente på Gilstad
OLE OG GJERTRUD MO | Torleifs foreldre
LOUISE | Taus på Mo
INGRID | Tjenestejente på Mo
HALDOR | Dreng på Mo
ASLAG | Ingrids kjæreste
BERIT BRENDEN | Mor til Anders
INGEBORG BRENDEN | Søster til Anders

1

Rødningen, april 1872

Anders kjempet for livet. Han prøvde å løfte armene, men de ville ikke lystre, det var som om all styrke hadde forlatt ham. Det suste i hodet hans, som bruset fra et fossefall … det var vanskelig å puste, men han ville ikke dø. Han kunne ikke dø nå. Anders vred seg under den tunge kroppen som holdt ham nede. Redselen ga ham nye krefter og endelig klarte han å lukke hendene sine om hånden som presset rundt halsen hans. Desperat forsøkte han å skyve hånden bort. Men Torleif var sterk, uhyggelig mye sterkere enn Anders kunne ha forestilt seg. Det nyttet ikke, han var for svak … Armene hans gled ned langs siden, og han kjente hvordan mørket begynte å lukke seg rundt ham. Et tett og varmt mørke som dro ham til seg. Alle lydene forsvant, det var som om de ble pakket inn i ull … Nå dør jeg, tenkte han. Han sank dypere og dypere, da plutselig en flammende rød tåke av smerte, så sterk at han stønnet høyt, erstattet det stummende mørket og dro ham tilbake i lyset. Han syntes han hørte en stemme som ropte … mørket gled unna … et skarpt lys skar ham i øynene … så skimtet han konturene av en skikkelse. Nå kunne han høre stemmen igjen, klar og tydelig denne gangen:

– Hva i helvete … Grepet rundt halsen hans forvant, den tunge vekten ble løftet av ham, og Anders kunne puste igjen. Pusten gikk hivende, han hostet, det sved og brant som om rødglødende nåler ble stukket i ham, men sakte lettet tåken over øynene og han kunne etter hvert se blå himmel.

Det svimlet for ham da han satte seg forsiktig opp. Det skarpe lyset skar ham i øynene og det var umulig å se klart. Han sank utmattet tilbake igjen, gud … så vondt det gjorde. En stund lå han bare og lyttet til sine egne hjerteslag, som langsomt falt tilbake til en rolig rytme. Han kunne puste roligere, men halsen var øm og sår og den brant som ild.

Han åpnet øynene igjen, gned dem forsiktig og vred forsiktig på hodet i retning av lyden fra hissige stemmer. Var Harald her? Da han heiste seg forsiktig opp på den ene albuen og myste mot den skarpe vårsolen, fikk han øye på den svartkledde skikkelsen til broren som satt overskrevs på ryggen til Torleif. Den ene armen var løftet, det blinket i noe skarpt, den andre armen holdt hodet hans presset ned mot bakken.

Torleif sparket med beina, mens han bannet og svor.

Anders oppfattet raskt hva Harald holdt i hånden. Kniveggen skinte som nypusset sølv i sollyset. Blodet frøs til is i årene hans da han forsto hva broren hadde i tankene, og med en kraftanstrengelse kom han seg på beina og vaklet bort til dem.

Stemmen til Anders var hes da han grep om hånden hans og holdt den i et fast grep.

– Harald … nei … han er ikke verdt det.

Harald snudde seg og stirret vantro mot Anders. Det var noe vilt og utemmet over ham som Anders ikke hadde sett før.

– Takk Gud, du er i live. Jeg trodde svinet hadde drept deg, sa han.

– Det er ingen fare med meg, men du kom i rett tid, Harald. Slipp ham.

Harald ristet på hodet. Broren kunne ikke mene alvor. Øynene hans mørknet.

– Hva mener du, bror … skal vi la ham gå? Etter det han har gjort?

Anders nikket. Han var skremt over Torleifs forsøk på å drepe ham, men han var enda mer skremt over det brennende hatet i brorens øyne.

– Ikke drep ham. Hva godt skal det gjøre, om du kommer i fengsel, Harald? Ikke ødelegg livet på grunn av ham. La ham gå. Gi meg kniven nå. Ikke gjør noe du kommer til å angre på.

Harald nølte fremdeles. Hånden grep uvilkårlig hardere om knivskaftet.

– Gi meg kniven, sa Anders skarpt.

Harald bannet, men ga motvillig kniven til Anders. Så reiste han seg og trakk Torleif opp etter håret. Torleif ynket seg.

– Slipp meg, din satans horunge …

Harald kjente hvordan raseriet bygget seg opp i ham på ny. Aldri hadde han hatt så lyst til å drepe som nå, men et blikk på Anders fikk ham til å besinne seg. I stedet strammet han grepet om Torleif og holdt ham som i en skruestikke.

– Hva sa du, ditt svin? Tør du gjenta det du sa? snerret han.

Det kom ikke en lyd fra Torleif. Harald løsnet grepet og dyttet til ham.

– Forsvinn, og vis deg ikke her igjen.

Øynene til Torleif var mørke av hat. Blikket gled fra Harald og bort til Anders. De tynne leppene hans skilte seg i et stygt grin. Han løftet den ene hånden og tørket bort blodet som rant fra den kløvde leppen. Han skulte mot de to brødrene.

– Dere skal få angre, dette er ikke det siste dere har sett av meg.

Han spyttet, en rødbrun klyse av blod og skråtobakk landet foran føttene til Harald.

Harald gikk sakte mot den eldre bonden. Torleif kjente en prikkende, vemmelig følelse i ryggraden da den svartkledde, kraftige unggutten kom mot ham. Det var som om han hadde djevelen selv foran seg.

De mørke øynene til Harald ulmet under den svarte luggen, de glødet av en villskap Torleif aldri før hadde sett. Forsiktig tok han et par skritt bakover. Stemmen til Harald var iskald. De kraftige nevene åpnet og knyttet seg. Det glimtet illevarslende i det mørke blikket.

– Nå syns jeg du skal holde kjeften din, sa han lavt, mens han naglet Torleif med blikket.

– La dette være en advarsel, Torleif Mo. Prøver du deg en gang til på noe slikt, så dreper jeg deg. Det er et løfte!

Torleif rygget bakover. Han var klok nok til å forstå at han burde komme seg unna mens han hadde sjansen. Hvem visste hva den djevelen ville finne på, tenkte han. Da han var kommet på trygg nok avstand snudde han og forsvant inn mellom trærne.

Harald snudde seg mot Anders. Anders var gråblek i ansiktet, nesen hoven og blodig, halsen hadde stygge blårøde merker.

– Hva dreide dette seg om, ville Harald vite og rynket pannen.

Anders la neven på brorens skulder, mens de intense blå øynene holdt Haralds blikk fast.

– Du skal vite at jeg er takknemlig for at du hjalp meg. Hadde du ikke kommet, hadde jeg vel ikke levd nå. Men nå skal du glemme dette. Torleif tør ikke komme hit igjen. Og om han skulle dukke opp, så er jeg forberedt.

Harald ristet på hodet. Han forsto seg ikke på broren.

– Skal vi ikke melde fra til lensmannen heller?

Anders nølte litt, så ristet han på hodet.

– Nei, vi lar det være med dette. Det blir uansett mitt ord mot Torleifs. Og jeg er ikke så sikker på om du blir trodd heller.

Harald tenkte seg om. Anders hadde rett. Torleif og han hadde flere ganger kranglet høylytt, og mange hadde sett at han hadde truet Torleif. Folk glemte ikke slikt så lett. Kanskje det var best slik. Men han stolte ikke på Torleif. Den mannen kom ikke til å gi seg. Men hvorfor hadde han gått løs på Anders på denne måten? Det ante Harald at det hadde noe med Kristin å gjøre, men han ville ikke presse broren, i stedet dro han en liten lommelerke frem fra brystlomma.

– Her … drikk dette. Det gir deg kreftene tilbake.

Harald rakte en flaske med en blank, klar væske til Anders.

– Hva er dette? Anders tok korken av og luktet på innholdet. Han gren på nesen.

– Det lukter ikke godt.

– Det smaker ikke godt heller, og det er sterke saker, men i små mengder er det som medisin. – Du vil ha godt av det.

Anders tok forsiktig en slurk. Han hikstet og skar en grimase da det sterke brennevinet rant ned gjennom den såre halsen. Det sved og brant, han hostet, men tok en liten slurk til.

Han ga flasken tilbake til broren.

– Vær forsiktig med det der, Harald. Brennevinet har ødelagt livet til mange her i bygda.

Harald svarte ikke da han stakk flasken tilbake på lomma. Plutselig husket han noe.

– Jeg går nå, jeg skulle bare gi deg dette, sa han og trakk frem et krøllete brev fra lomma. Jeg hadde nesten glemt det.

Anders tok konvolutten og rev den opp med en utålmodig bevegelse. Brevet var fra sorenskriveren. I konvolutten lå det tinglyste skjøtet på at gården nå var hans.

– Nå er gården min. Takk for hjelpen, Harald. Hils til mor, men ikke fortell henne hva som har hendt her i dag. Det blir så vondt for henne.

– Og Harald … hold deg unna Torleif. Han er farlig.

Harald så skrått på ham.

– Trenger du hjelp, bror, så vet du hvor du finner meg.

– Takk, Harald, jeg skal huske det.

Harald stakk hendene i lommene og gikk med raske skritt ned mot bygda.

Anders fulgte ham med blikket til han forsvant mellom trærne. En murrende uro lå over ham. Visst hadde Harald et voldsomt temperament, men at broren nær var blitt drapsmann rystet ham dypt.

Inne i det halvferdige kjøkkenet hengte Anders kaffekjelen over ilden i grua. Mens han ventet på at kaffen skulle koke, satte han seg tungt ned på en stol ved kjøkkenbordet, lot armene hvile mot knærne og la hodet i hendene. Han hadde en dundrende hodepine, og ville helst ikke tenke, men Torleifs besøk og forsøk på å drepe ham kvernet ustanselig i hodet på ham. Han hadde aldri trodd at Torleif ville gå så langt, men nå visste han mer enn noen gang hva Mo-bonden var i stand til. Og vissheten skremte ham så han skalv.

Tenk hva han kunne finne på å gjøre mot Kristin! Han sendte en kjærlig tanke til Kristin. Kristin som hadde mistet barnet sitt. Var det virkelig sant at det var han som var faren? Anders visste ikke hva han skulle tro. Men han måtte finne ut av det. Han måtte få snakket med Kristin. Men hvordan skulle han få avtalt et møte med henne uten at Torleif oppdaget dem? Han kom til å tenke på Johan. Den gamle drengen kunne kanskje hjelpe. Han kunne holde på en hemmelighet også.

Litt senere på dagen sto Anders nede på tunet på Gilstad. Den sterke kaffen hadde hjulpet mot hodepinen, og så snart han hadde fått i seg et par kopper hadde han kledd seg og lagt i vei ned til bygda og Gilstad.

Han fant Johan i stallen, opptatt med å strigle hestene.

Johan sperret øynene opp da han så de stygge merkene på halsen til Anders.

– Herre Jesus, hva har skjedd med deg?

– Torleif, sa Anders kort. – Jeg vil ikke snakke om det nå, men jeg trenger din hjelp.

Johan sto taus og lyttet.

– Jeg må snakke med Kristin. Kan du ordne det slik at jeg får snakket med henne?

Johan stakk en ny skråtobakk i munnen mens han kikket på Anders.

– Ja … det skulle vel la seg gjøre, sa han litt nølende. – Jeg forstår at det er viktig, siden du tar sjansen på det når Torleif har banket deg opp. Han gjorde jobben grundig også, ser jeg.

– Han prøvde å drepe meg, Johan. Men det er noe annet jeg må snakke med Kristin om. Kan du hjelpe?

– Ja, det skal la seg ordne. Men vokt deg for Torleif. Han kommer til å prøve igjen, om han får sjansen.

– Takk, Johan. Jeg skylder deg en tjeneste.