Anne Marie Meyer

4

Odelsjenta

Skjebnevalg

Viktige personer:

KRISTIN GILSTAD | Odelsjente på Gilstad gård og gift med Torleif Mo
TORLEIF MO | Odelsgutt på Mo gård og gift med Kristin
ANDERS BRENDEN | Husmannssønn
LARS OG DORTEA GILSTAD | Kristins foreldre
OLE OG GJERTRUD MO | Torleifs foreldre
LOUISE | Tjenestejente på Mo
INGRID | Tjenestejente på Mo
HALDOR | Dreng på Mo
BERIT BRENDEN | Mor til Anders
INGEBORG BRENDEN | Søster til Anders
INGA | Klok kone
JOHAN | Dreng på Gilstad
ULRIK WILHELMSEN | Bygdas doktor, forlovet med Ingrid
MOGENS NILSEN | Bygdas prest

1

April 1873

Han visste ikke hvor lang tid det hadde gått. Det var som om tiden hadde stoppet opp.

Månelyset malte trolske skygger i skogen rundt det øde myrområdet da han omsider løftet blikket vekk fra den livløse kroppen på bakken og kikket seg rundt.

En ugle tutet langt inne i skogen, ellers var det merkelig stille.

Han sto stiv ved siden av Torleif. Pusten gikk fortere, hånden skalv lett ved tanken på hva han hadde gjort. Likevel kjente han ingen anger. Torleif lå på ryggen med bein og armer sprikende ut til siden. Kniven sto fremdeles rett ut av brystet på ham, en stor dam av mørkerødt blod hadde delvis størknet på den snødekte bakken i den kalde vårnatten.

De brustne øynene stirret på ham uten å se, ansiktet til den døde hadde et forbauset uttrykk, som om de ikke fattet hva som hadde hendt.

Han slikket seg om munnen. Ingen hadde sett at han hadde fulgt etter Torleif opp hit. Han vred på nakken og myste mot skogen da han ble var en liten bevegelse i krattet borte ved skogkanten. Hjertet gjorde et lite hopp. Var det noen der? Nei, han hadde vært helt sikker på at ingen hadde fulgt etter ham. Det var nok bare et dyr. Plutselig kom kvalmen som kastet på ham. Han sto tvekroket og brakk seg, men alt som kom opp var galle som etterlot en sur smak i munnen og en sviende smerte under brystbeinet. Han snudde seg og kikket på Torleif igjen. Så tok han seg en runde rundt den livløse skikkelsen og passet seg så han ikke tråkket i blodet. Myrområdet hadde mange gjemmesteder. Skulle han kaste ham i tjernet? Nei, han våget seg ikke utpå. Det tynne islaget rundt det åpne, svarte hullet midt ute på tjernet ville ikke holde en voksen mann. Men kniven kunne han kaste i tjernet, der ville ingen noen gang finne den. Han huket seg ned og trakk raskt kniven ut av den døde kroppen. Blodet dryppet ned på bakken og laget mørke spor i den råtne snøen. Han kikket seg rundt, blikket stanset ved enden av myra. En klynge av trær og buskas kunne gi god ly for den døde. Han la kniven fra seg og la armene rundt brystkassen til Torleif før han slepte ham med seg bort til treklyngen. Han gliste fornøyd da han oppdaget en fordypning i bakken. Da han kikket ned så han at det var et dypt hull, kanskje det en gang hadde vært en dyrefelle. Han lempet den tunge kroppen til Torleif nedi det mørke hullet, og dekket graven med kvister og annet rask han fant før han sparket snø over. Et lite smil gled over de smale leppene. Her ville ingen finne på å lete etter Mo-bonden. Han kastet nok et blikk rundt seg, lot det hvile over tjernet et øyeblikk før han gikk tilbake til der han hadde lagt fra seg kniven, plukket den opp og kastet den med en elegant bevegelse ut i det mørke tjernet. Han kjente et vondt stikk i brystet før han stakk hendene i lommene og forsvant stille inn i skogen.

Haldor var stivfrossen. Og han var livredd. Han hadde ikke sovet et minutt, hadde bare ligget og vridd seg i sengen, mens han fortvilet forsøkte å stenge ute de uhyggelige bildene på netthinnen. I grålysningen sto han endelig opp, tente opp i grua og ble stående og se inn i ilden. Han ønsket at alt var en vond drøm som han snart ville våkne fra, men et blikk på de skitne buksene og de skjelvende hendene fortalte ham at det ikke var en drøm. Han gikk bort til skapet og hentet en flaske brennevin han hadde stående. Haldor drakk sjelden, men nå trengte han en tår. Han satte flasken for munnen og drakk grådig. Det roet ham litt, men ikke nok til å fjerne den lammende redselen. Hvor lenge han satt ved ilden og grublet visste han ikke, men da han kikket ut av vinduet var solen kommet opp.

Han gjespet, reiste seg tungt og åpnet døra og ble stående på trappen. Været hadde slått om i løpet av natten, istappene dryppet allerede fra takskjegget på drengestua og blandet seg med den våte snøen på bakken til en sørpete, brun søle. Mildværet kjentes godt for den støle kroppen, men Haldor frøs like fullt så han hakket tenner. Kulden kom innenfra, uhyggen fra kvelden før satt som et stramt bånd over brystet og snørte det sammen så han nesten ikke fikk puste.

Drengen skottet rundt seg. Hva om han var i nærheten? Hjertet hamret og slo under skjorta, han vred de store hendene så leddene knakte. Men gårdstunet lå stille og øde. Fjøset var lukket og låst, bare stalldøra sto åpen og gapte mot ham. Han grøsset. Stillheten som lå over Mogården var så uhyggelig at han kjente nakkehårene reise seg. Det var bare én ting for ham å gjøre: han måtte forlate gården tidligere enn han hadde planlagt. Haldor ville reise allerede i dag, det var likevel ikke mer han kunne gjøre her nå. Ingen ville reagere på at han reiste fra Mo, gården skulle jo under hammeren. Alle visste det. Kristin hadde rett nok spurt om han ville være med til Gilstad, men Haldor hadde takket nei for lenge siden. Han ville prøve å komme seg til Amerika, der mulighetene var flere. Nå var tiden inne.

Øynene hans søkte opp mot den mørke skogkanten. Tanken på Torleif og den fremmede oppe ved Svarttjern i natt fikk huden hans til å nuppe seg. Da skyene hadde glidd bort fra månen og myrområdet lå badet i det hvite, sølvaktige lyset, hadde han sett det blinke i knivbladet i mannens hånd som han førte mot brystet til Torleif. Men var Torleif virkelig blitt tatt av dage? Tvilen kom snikende. Hva om Torleif bare lå skadet og hjelpeløs og ikke klarte å komme seg hjem? Haldor svelget. Han hadde stukket av. Som en feig rotte hadde han overlatt husbonden til seg selv. Slik Haldor så det, var han ille ute, samme hvordan han snudde og vendte på det. Han skulle ha meldt fra til lensmannen, eller til Kristin, om det han hadde vært vitne til der opp ved Svarttjern, men han turde ikke. Han kjente en isende kulde nedover ryggraden. Den neste som kunne ende oppe i myra, stiv og kald, kunne være ham. Derfor måtte han reise, før den fremmede fikk tak i ham. Haldor var usikker på om han var blitt oppdaget, men den sjansen kunne han ikke ta. Og om Torleif var død, var det likevel ikke noe han kunne gjøre. Han hadde jo sett Torleif ligge urørlig på bakken før han bråsnudde og løp vekk. Han skyldte jo heller ikke Torleif noe, trøstet han seg med. Hva hadde bonden egentlig gjort for ham?

Haldor vendte blikket mot hovedbygningen. Det var stille der inne, bare en tynn strime røyk som snodde seg opp fra pipa fortalte at gårdsfolket var stått opp. Kristin satt kanskje allerede inne i det store lune kjøkkenet? Det snørte seg sammen i halsen på nytt. Hva skulle han si til Kristin? Ville hun synes det var underlig at han så brått forlot Mo? Ville hun mistenke at han sto bak Torleifs forsvinning? Når det ble oppdaget at Torleif var forsvunnet og han etter hvert ble funnet død, kunne folk lett mistenke ham, særlig når han hadde forlatt Mo-gården så brått og hadde reist til Amerika. De kunne tro at han hadde vært ute etter husbonden sin fordi han hadde mistet jobben på Mo. Tenk om lensmannen kom og sperret ham inne i det fæle fengselet i bygda før han fikk satt kursen for Kristiania og Amerikabåten? Hver gang han for forbi den store fengselsbygningen nede i Aurdalsbyen pleide han å få gåsehud. Han hadde hørt historier om hvordan fangene satt fastlenket til veggene i kjelleren. At det var kaldt og rått og lite mat. Aldri i livet om han ville overlevd i de mørke, kalde cellene.

Haldor strakte seg, kjente sulten gnage i magen, men bestemte seg for å spise noe senere. Nå ville han bare bort. Han snudde seg og gikk inn i den lille drengestua igjen, pakket de få eiendelene sine i en liten skreppe og hengte den på ryggen, hektet den slitte jakka ned fra spikeren på veggen, fant den lille lerretsposen med de oppsparte pengene og stakk dem i lomma.

Idet han skulle gå snudde han seg og lot blikket gli over det fattigslige rommet med de brune falmede tømmerveggene. Han tok inn synet av sengebenken med skinnfellen i det ene hjørnet, det gamle skapet på veggen, det vaklevorne bordet ved vinduet og de to stolene. Grua i hjørnet som hadde holdt ham varm i kalde netter når de trekkfulle veggene ikke klarte å stenge vinden ute. Det nakne rommet hadde vært hjemmet hans i mange år. Nå skulle han aldri tilbake hit. Haldor svelget klumpen i halsen, lukket døra stille etter seg og gikk ut.

Han ble stående og se mot hovedhuset og kviet seg for å gå bort og banke på. Men han måtte gi beskjed om at han dro, noe annet ville virke merkelig. Han strammet seg opp og gikk med stive og nølende skritt mot huset.

Da han var halvveis over tunet åpnet døra seg og Kristin kom ut.

Haldor kvapp til og knyttet hendene så knokene hvitnet. Han kjente at munnen var like tørr som sagmugg der han fulgte de yndige bevegelsene til husfrua med blikket. Det svarte skjørtet bølget mykt rundt leggene hennes der hun kom gående mot ham. Hun er så god og vakker, tenkte Haldor brått. Hun fortjener så mye bedre enn det hun har fått.

Kristin stanset og så forundret på Haldor.

– Skal du reise?

Haldor stirret i bakken, stakk hendene i lommen og kremtet.

– Ja, frue … det er ikke mer å gjøre for meg her på Mo … jeg har tenkt meg til Amerika. Jeg tenkte jeg skulle si farvel …

Han tvang seg til å møte det varme blikket til Kristin.

– Allerede i dag? Kristin så spørrende på ham. – Jeg trodde du ville bli noen dager til. Du har gjort godt arbeid her, Haldor. Jeg hadde håpet du ville bli med til Gilstad, vi kunne hatt bruk for deg der.

Haldors øyne vek unna. Han ble glad for rosen, men visste ikke riktig hva han skulle si. Den vennlige stemmen hennes gjorde alt så mye verre. Han følte seg ussel. Kristin hadde alltid vært så snill mot ham.

– Jeg har nå lenge hatt lyst til å dra til Amerika, vet du …

Kristin nikket.

– Ja, jeg vet det. Men det er en lang og farlig reise …

– Jeg vil nå reise likevel. Det er sant at det er langt, men jeg er ikke redd, svarte han, nesten litt trassig i stemmen.

Kristin studerte ansiktet hans. Haldor var bare noen år eldre enn henne, så han ville lett få seg jobb andre steder. Han var arbeidsom og snill, og alltid blid. Men nå var det kommet noe uvant engstelig og nervøst over ham. Hun så det i det flakkende blikket og den nervøse rykningen rundt munnen. Hadde det hendt noe? Hun rynket pannen og sukket. Det var kanskje ikke så rart at han var blitt rastløs og engstelig, når hun tenkte litt etter. Ingenting var lenger som det skulle være på den gjeldstyngede gården. Konkursen preget alle, og stillheten som lå som et tungt teppe over gården etter at dyrene ble hentet, gikk Kristin på nervene også. Så hun kunne forstå Haldor, og hun kunne ikke holde ham tilbake hvor mye hun enn ville.

– Skal du ikke ha litt mat før du drar? spurte hun vennlig. – Guro lager sikkert litt niste til deg også.

– Nei, takk, jeg er ikke sulten, og jeg har litt penger, så litt mat skal det nok bli en råd med etter hvert. Jeg vet det går hesteskyss til Kristiania i dag og vil forsøke å få meg plass på den. Det er kanskje lenge til neste gang.

– Ja, da så, sukket Kristin. Da … får jeg bare ønske deg lykke til på reisen, sa hun og rakte ham hånden. Haldor tok den, og Kristin rykket til. Hånden hans var iskald.

Kristin rynket brynene, men sa ingenting. De ble stående litt tafatte et øyeblikk og Kristin skulle til å gå videre over tunet, da hun kom på å spørre Haldor om han hadde sett Torleif.

– Nei, nei det har jeg ikke, sa han og ristet på hodet så krøllene danset rundt hodet hans. Kristin stirret overrasket på ham. Blikket hans flakket.

– Jeg forstår ikke hvor han kan være, fortsatte hun og speidet litt rundt på det tomme gårdstunet i retning stallen.

– Jeg har ikke sett ham siden i går, da dyra ble hentet.

– Han dukker nok snart opp, sa Haldor og håpet hun ikke hørte hvordan stemmen hans skalv.

– Ja, det får jeg håpe. Her er det mye å ta fatt i før selve auksjonen.

Haldor stakk hendene nervøst i lommen. Han kjente seg uvel og ille til mote.

– Jeg må gå nå, frue. Hesteskyssen går snart, løy han. Og takk for meg, sa han og bukket.

Kristin smilte

– Skulle du ombestemme deg, så vet du at du er velkommen til Gilstad.

Kristin ble stående og se etter den lange, hengslete skikkelsen som forsvant ut gjennom porten og bortover veien. Det var som om han ikke kom seg fort nok av gårde. Hva var det med ham? Haldor hadde virket nervøs. Hun så for seg det flakkende blikket igjen … Skjulte han noe? Visste han hvor Torleif var, men kunne ikke si noe? Kristin kunne ikke se bort fra at Torleif hadde truet ham til å tie om hvor husbonden befant seg. Det kunne ligne ham. Tankefull lot hun blikket gli mot den åpne stalldøra. Haldor måtte ha glemt å lukke den da han gjorde rent i stallen dagen før. Hun trakk sjalet tettere om skuldrene og ruslet mot stallen. En vemodig følelse kom over henne da hun sto i døra til stallen og hun bestemte seg for å gå inn og se etter at alt var i orden. En siste gang. Hun så de tomme boksene, lukten av hestene hang igjen, men det var også alt. Forsiktig strøk hun en hånd over det grove treverket på veggen. Kjente at hun savnet de flotte hestene. Ofte hadde hun stått her inne, lent hodet mot de varme kroppene og grått ut sin fortvilelse. Kristin kjente at det sved litt i halsen, men tvang de vonde tankene tilbake og snudde seg for å gå ut igjen. Alt ville bli bedre nå når hun kom hjem til Gilstad igjen … I det samme ble hun oppmerksom på noe som lå og blinket borte i kroken. Da hun nysgjerrig gikk nærmere, oppdaget hun at det var en flaske som lå henslengt i kroken. Hun tok den opp og luktet på den. Den var tom, men lukten av hjemmebrent var ikke til å ta feil av. Torleif, tenkte hun umiddelbart. Hun rynket på nesen. Han hadde nok sittet her inne og druknet sine sorger etter at hestene ble hentet dagen før. Da var han kanskje ikke så langt unna, tenkte Kristin, og så for seg ektemannen som lå og sov av seg rusen et eller annet sted på gården. Hun lukket stalldøra forsvarlig etter seg og gikk en runde for å se etter Torleif på låven og i fjøset, men hun så ham ingen steder. Heller Ikke bak veslehuset eller på stabburet var han å finne.

Kristin myste opp mot skogen bak hovedhuset, mens en svak uro kom over henne. Hvis Torleif hadde forvillet seg opp i åsen, og sovnet … eller falt utfor en av de mange bergnabbene eller skråningene, da kunne han ligge skadet og nedkjølt oppe i åssiden et sted. Selv om dagene var blitt varme og milde nå i april, så var nettene fremdeles kjølige, og høyere oppe i fjellet lå snøen dyp flere steder.

Kristin ristet av seg tanken på at Torleif skulle ligge hjelpeløs og skadet ute et sted. Han pleide sjelden å gå i skogen, og slett ikke når han var full.

Mo gård, tre dager senere

Kristin sto på soverommet og pakket. I dag skulle de forlate Mo, og om en uke skulle tvangsauksjonen avholdes. Kristin gledet seg til å flytte hjem til Gilstad, men hun merket at uroen over Torleifs forsvinning tiltok for hver dag som gikk. Hun kunne ikke begripe hvor han hadde gjort av seg. Lensmannen og noen karer fra bygda hadde gått manngard i fjellet og nede i bygda, men uten resultat. Han var som sunket i jorda. Og ryktene gikk. Noen mente at han hadde reist til Kristiania, andre sa de hadde sett ham sitte og sture på kroa. Men det de fleste tenkte, men som ingen torde si høyt, var at han hadde gått i fjorden og druknet seg, på grunn av den skammen han hadde påført sin hustru og sine foreldre. Nettene var fremdeles kalde, og andre igjen mente at Torleif hadde stukket til fjells og drukket seg sanseløs og hadde omkommet. Kristin hadde hørt ryktene, men hun trodde ikke på noen av dem. Torleif tok ikke livet av seg på grunn av dårlige finanser. Sannheten var snarere at han hadde stukket av og gjemte seg et sted til ting roet seg og han igjen kunne gå med hevet hode gjennom bygda. For Torleif var stolt, og nå hadde stoltheten hans fått en alvorlig knekk. Lars Gilstad var rasende og hadde bannet på at Torleif Mo skulle få betale ham tilbake hvert eneste øre av pengene han hadde lagt i Mo-gården.

Kristin sukket. For en gangs skyld ønsket hun at ektemannen skulle komme hjem. Om ikke for noe annet, så for å rydde opp i rotet han selv hadde skapt. Hun tok en ullkjole til ut av skapet og la den ned i den gamle brudekista hun hadde hatt med fra Gilstad. Det føltes rart å dra uten Torleif, men gården skulle låses og lukkes til auksjonen noen dager senere. Ingenting av innbo og løsøre fikk de ta med seg, det inngikk i boet. Kristin hadde ikke noe forhold til møbler og annet utstyr i huset, de var ikke hennes eiendeler uansett, så for henne ville det ikke bli noe savn å etterlate det her.

For Gjertrud og Ole var det verre. Ribbet til skinnet, og uten å kunne ta med seg sengen engang, skulle de flytte fra den kjære gården sin og til den vesle kårstua på Gilstad. Ikke at det var noe dårlig sted å tilbringe alderdommen, men det var ikke hjemmet deres. Mo var Oles barndomshjem og Gjertrud hadde jo tilbrakt alle sine voksne år her som Oles hustru. Det var hjerteskjærende å se sorgen i øynene på de to gamle. Men Kristin hadde lovet seg selv at svigerforeldrene aldri skulle mangle noe på Gilstad. Det kunne ikke erstatte det de hadde mistet, men det var det minste hun kunne gjøre for dem. Torleifs svik mot foreldrene var en tung byrde å bære også for Kristin. Hun hadde spurt seg selv mange ganger om hun kunne gjort mer for å forhindre katastrofen som hadde rammet dem. Moren hadde trøstet henne med at forfallet hadde begynt lenge før hun kom til Mo, og at det var godt kjent for alle i bygda hvordan Torleif hadde vanskjøttet den flotte farsgården.

Ingrid og Guro hadde reist til Gilstad dagen før. Om et par måneder skulle Ingrid gifte seg med doktor Wilhelmsen, men inntil hun var vel gift skulle hun bo på Gilstad. Noe annet ville være svært upassende. Louise hadde også reist noen dager tidligere. Det hadde vært tungt å si farvel til Louise. Kristins samvittighet var svart som natten da hun så den eldre kvinnen gå. At Louise hadde sett på henne med øyne som glødet av hat hadde ikke gjort situasjonen bedre. Men Dortea hadde nektet blankt å ta Louise inn på Gilstad, og det måtte Kristin respektere. Hun var tross alt ikke den som bestemte på Gilstad ennå.

Nå var det bare Ole, Gjertrud og henne selv igjen i huset. Hun hørte de subbende skrittene til Gjertrud ute på gangen, en dør ble åpnet og lukket og det ble stille igjen.

Kristin lot blikket gli over rommet. Det var egentlig et ganske trivelig soverom, med en vakkert utskåret seng, et stort skap og fargerike filleryer på gulvet. Veggene av solid tømmer var litt for mørke etter Kristins smak, men lyset som slapp inn gjennom det smårutete vinduet med hvite blondegardiner la rommet i et behagelig, bløtt lys. På veggene hang vakre åklær som Gjertrud hadde laget, og langs den ene veggen hang et nydelig gammelt speil med forgylt ramme.

Kristin hentet enda en kjole fra skapet og skulle til å legge den ned i kista, da en tanke som hadde ligget i underbevisstheten lenge plutselig fikk slippe til: Hva om Torleif aldri kom tilbake? Hva om han hadde reist for godt? Eller tenk om noen hadde tatt livet av ham? Kristin visste godt at Torleif hadde uvenner overalt. Det var slett ikke utenkelig at noen kunne ha tatt ham av dage. Hun grøsset og seg ned på sengen og knuget kjolen inntil seg. Tanken på at hun kanskje måtte leve i uvisshet resten av livet uten å vite hva som hadde hendt med ektemannen, var kvelende. Hun gispet og kjente hvordan det klemte til rundt hjertet da hun ble smertelig klar over at hun aldri ville bli fri fra Torleif Mo hvis hans skjebne forble ukjent.

– Aldri fri … hvisket hun ut i rommet.