Anne Marie Meyer

5

Odelsjenta

Uønsket

De viktigste personene:

KRISTIN GILSTAD | Odelsjente på Gilstad gård
LARS OG DORTEA GILSTAD | Kristins foreldre
OLE OG GJERTRUD MO | Bosatt i kårstua på Gilstad etter at Mogård brant ned tilgrunnen
ANDERS BRENDEN | Husmannssønn og eier av gården Rødningen
BERIT BRENDEN | Moren til Anders
INGEBORG BRENDEN | Søsteren til Anders
INGRID OLAVSDATTER | Tidligere innejente på Mo, nå gift med doktor Wilhelmsen
SYNNØVE | Innejente på Gilstad
ERIK | Innleid slåttekar på gårdene i bygda
INGA | Synsk kone med helbredende evner

1

Aurdal, mai 1875

Ingeborg Brenden gikk med lette skritt nedover mot bygda. Hun hadde vært hjemme en uke og ennå hadde hun ikke vært ute blant bygdefolket, men nå hadde hun bestemt seg. Helt siden hun kom hjem hadde hun grudd seg til å vise frem datteren, men det nyttet ikke å gjemme seg bort oppe i åskanten hos moren. I dag hadde hun tatt turen til krambua for å handle. Datteren Maria lå som en varm bylt mot brystet hennes og pludret fornøyd.

Ingeborg stanset da hun var kommet ned på en liten høyde og ble stående og se utover bygda.

Jorder og åkrer lå nysådd og pløyd, og langs åkerkantene gikk sauene og beitet. Så vakkert og fredelig det var her! Hun trakk den friske luften dypt inn. Ingeborg savnet ikke den støvete byen et sekund. Sola varmet i ryggen og hun åpnet den øverste knappen i blusen og trakk av seg det tynne hodesjalet som hun lot ligge løst rundt skuldrene før hun fortsatte nedover den bratte veien.

Vel nede tok hun av fra kjerreveien og inn på hovedveien. I det samme kom en hest og vogn i hurtig trav bak henne og virvlet opp sand og jord som la seg som en sky rundt henne. Mannen kastet et kjapt blikk på henne, men hilste ikke. Hun kunne så vidt skimte ansiktet hans idet han for forbi. En mann med svart, flagrende hår og mørke øyne, men hun kjente ham ikke. Ingeborg ble stående og se etter ham til han forsvant. Det var nok bare en av disse reisende som for gjennom bygda hver sommer. Hun begynte å gå igjen, og ikke lenge etter hadde hun glemt den ukjente mannen.

Ingeborg saknet farten da hun nærmet seg krambua. Rundt den rødmalte bygningen sto syrinen i full blomst inntil veggen. Den var ikke bare vakker å se på, den sterke duften fra de lilla blomstene var nesten berusende. En svak uro begynte å murre i magen hennes da hun fikk se et par karer som sto og hang mot gjerdet. De sperret øynene opp og stirret uten blygsel på henne. Karene vekslet blikk og plystret da hun gikk forbi dem. Ingeborg unngikk å se på dem, men den åpenlyse glaningen gjorde henne usikker og et øyeblikk følte hun trang til å snu på hælen og løpe hjem.

Hun kjente blikkene deres stikke i nakken da hun gikk mot døra. Nølende la hun hånden på dørklinken og hørte at det ringte muntert i dørbjella da hun skjøv døra opp.

Det var halvmørkt inne i lokalet, og en tykk sky av røyk og støv lå under taket. Solstrålene som sprengte seg vei inn gjennom vinduet laget striper av lys på det skitne tregulvet. Skjørtet hennes virvlet opp en sky av støvkorn som steg mot taket før det falt mot gulvet igjen.

Lukten av kaffe, tobakk og krydder kilte henne i nesen da hun gikk bort til den slitte disken.

Det var flere folk inne i butikken og praten gikk høylytt, men da de oppdaget Ingeborg, stilnet samtalen og bare knirkingen under føttene hennes kunne høres da hun gikk over gulvet. Hun svelget hardt. Lille Maria merket at stemningen ble annerledes og kikket nysgjerrig rundt seg med store øyne.

Ingeborg følte hvordan alles øyne ble vendt mot henne og Maria. Stillheten var trykkende. Blikket hennes gled over forsamlingen. Hun så overraskelsen i øynene til folk. Et par bondekoner stakk hodene sammen og hvisket, men høyt nok til at hun kunne høre ordene.

– Nå forstår jeg hvorfor hun dro fra bygda. Hvordan våger hun å komme tilbake med bastarden sin? Tenker hun ikke på skammen?

– God dag, frøken Brenden, det var en sjelden dame å se, sa krambueieren Jens Bråten. Han smilte vennlig mot henne. – Hva kan jeg hjelpe deg med?

– God dag igjen, svare hun og neiet. – Jeg skulle ha noen varer til mor.

Ved disken sto en mann hun kjente igjen som en av løsarbeiderne på Gilstad. Johannes het han og var kjent for å være litt av en kranglefant. Han var fillete og skitten i tøyet, og under den bredbremmete hatten glimtet det i et par ondskapsfulle, mørke øyne.

Johannes gikk på legd, men når han ikke hadde arbeid hang han for det meste på kroa og drakk. Eller han hang over disken i krambua for å høre nytt. Han var bitter på sin skjebne, etter at kona og de to ungene døde for mange år siden. Hva som hadde tatt livet av dem, var det ingen som riktig visste. Men ingen brydde seg lenger, døden var en hyppig og kjent gjest i bygdene. Det var så mange som fikk en tidlig død, av sult og sykdom.

Johannes gjorde store øyne da han så Ingeborg stå der med Maria på armen. Leppene kruset seg i noe som lignet et smil. Øynene hans for over dem begge to og ble hengende ved det lille barneansiktet som lå inntil halsen til Ingeborg. Han stakk den ene hånden i lomma og kom sakte mot henne. Ingeborg rygget uvilkårlig. Noe i øynene hans skremte henne.

– Det var da som berre dæven, sa han med den knirkende stemmen sin, – så det var derfor du reiste fra bygda! For å føde lausungen din.

– Ja, hun er datteren min, men noen lausunge er hun så visst ikke, sa Ingeborg rolig.

Johannes gned seg over haken, øynene hans stirret frekt på Maria.

– Han var ikke spesielt skarp, det må jeg si, men en fin unge klarte han å få til, han Nils Henrik. Johannes rakte en skitten neve frem for å stryke Maria over håret.

Ingeborg klemte Maria tettere inntil seg og tok enda et skritt bakover.

– Du rører henne ikke, sa hun lavt.

Folk stirret avventende på henne, hjertet hamret i brystet hennes. Hun følte at hun ble rød i kinnene. Samtidig husket hun morens ord før hun gikk hjemmefra i dag: «Du har ingenting å skjemmes over, jenta mi».

– Ja, for det er vel han som er faren, sa Johannes spydig.

Ingeborg stirret trassig på det flirende ansiktet hans.

– Det har ikke du noe med.

– Nei, kan hende det, men her i bygda nytter det ikke å holde noe hemmelig. Alle vet hvordan du la deg etter Nils Henrik.

– Jeg la meg ikke etter Nils Henrik, sa Ingeborg gråtkvalt. Dette ble helt galt, hvorfor skulle hun stå og forsvare seg foran det gamle fyllesvinet som sto foran henne?

Det var kommet noe hardt og uforsonlig i ansiktet hans. – Og hva har du tenkt å leve av nå, med en unge på slep, spurte han med forakt i stemmen og tok et truende skritt nærmere henne.

– Nå lar du Ingeborg være i fred, lød plutselig krambueierens stemme. – Du har ikke mye å skryte av du heller, Johannes. Pass dine egne saker.

Johannes snudde seg mot krambueieren.

– Jaså, du Jens, du hadde vel likt å rulle deg i halmen med a Ingeborg, kan jeg tenke meg, om det er noe tak igjen i lillekar‘n din. Det er vel lenge siden du har hatt deg kvinnfolk.

Johannes gliste så brune, råtne tannstubber kom til syne. Mannfolka klappet seg på knærne mens latteren runget.

– Nå er det nok. Krambueieren ble rød i ansiktet og svetteperler kom til syne på overleppen hans. Ingeborg kjente tårene sto i øynene hennes. De spydige kommentarene og hånflirene fikk rommet til å spinne og hun kjente seg kvalm. Tenk at den snille handelsmannen også fikk gjennomgå på grunn av henne!

– Nå passer du kjeften din, ellers … Jens knyttet neven og løftet den truende mot Johannes.

Han ble avbrutt av dørbjella som ringte. Ingeborg snudde seg. Blodet forsvant fra ansiktet hennes da hun oppdaget at det var presten som var kommet inn. Hun krympet seg under det iskalde blikket hans.

– Nå, ser man det, er det ikke Ingeborg Brenden. Blikket hans flyttet seg til Maria.

– Og hvem er så dette?

Det ble dødsstille i lokalet.

– Det … det er min datter, sa Ingeborg, knapt hørbart.

– Jaså, og hvem er barnefaren? Jeg hører du ikke er gift.

Ingeborg bøyde nakken og så i gulvet. Nå klarte hun snart ikke mer.

– Han … han er … ikke her, sa hun trassig og løftet hodet igjen.

– Du har syndet?

Den skarpe stemmen var som et piskeslag.

Tårene veltet frem i øynene hennes og halsen snørte seg sammen så hun ikke fikk puste.

– Er barnet døpt?

Ingeborg ristet sakte på hodet.

Presten knep munnen sammen til en tynn strek.

– Men barnet har vel et navn, spurte han irritert.

– Maria.

Presten tidde, men lot blikket hvile på henne og Maria.

Ingeborg rørte urolig på seg. Maria, som var for liten til å forstå hva det dreide seg om, kjente morens uro og begynte å gråte.

– Gud vil straffe den som lever i synd, ikke bare moren, men også barnet. Helvetes ild skal brenne i deres sjeler, om du ikke vender om. Det er Guds ord, kom det langsomt fra presten, mens en bifallende mumling lød i lokalet.

Ingeborg stivnet, så tok hun seg sammen og så på presten, fast i blikket, men skummende av raseri innvendig.

– Ingen helvetes ild skal nå oss, og ingen skal noensinne skade min lille datter, sa hun dirrende.

Prestens øyne smalnet.

– Du må bekjenne din synd, jente, ellers vil du gå evig fortapt, forstår du ikke det?

Ingeborg lot blikket gli over lokalet, mens en sterk forakt fylte henne.

– Hvem tror dere at dere er, som våger å dømme meg?

– Hyklere, det er det dere er, alle sammen.

Hun satte øynene i to kvinner som hadde mumlet samtykkende da presten snakket. Nå snudde de seg fort bort og lot som de ikke hørte ordene hennes.

Så vendte hun dem alle ryggen og gikk med hevet hode ut av butikken.

Hun gikk med bøyd hode hjem til Sigurdstuen og ville ikke at noen skulle se de forræderiske tårene som rant nedover kinnene hennes. Hva skulle hun nå gjøre? Hun ville komme hjem til moren uten varer og hadde allerede greid å legge seg ut med bygdefolket. Men ikke et øyeblikk til hadde hun orket å bli i butikken.

Irritert sparket hun til en stein. Det var ikke hun som hadde yppet til bråk. Hvem trodde de at de var, disse skinnhellige, fordømmende folkene som innbilte seg at de var så mye bedre enn andre? Ingeborg visste at mange av dem levde i ekteskap der både alkoholen og volden var daglig kost, men man snakket ikke om slikt. Mange gjemte seg bak løgn og fortielser for å slippe skammen. Ingeborg kjente hvordan gråten presset på i brystet hennes. Så sint var hun. Hun ville ikke slippe tårene løs, men til slutt greide hun ikke å stagge hikstene lenger og seg ned på en stein i veikanten og gråt høylytt.

Maria klynket og vred seg i armene hennes, og endelig fattet Ingeborg seg. Med tårevåte øyne møtte hun det tillitsfulle blikket til datteren. Sinnet måtte vike plassen for ømheten som skyllet gjennom henne da Maria la den lubne hånden sin mot halsen hennes. Ingeborg la kinnet mot den varme huden og klemte henne lenge.

– Vi skal klare oss, jenta mi, bare vent og se.

Hun vugget datteren i armene og nøt varmen fra den lille kroppen.

Plutselig skvatt hun til. Noen sto bak henne og la en hånd på skulderen hennes. Lettelsen var stor da hun oppdaget at det var Anders som hadde dukket opp.

– Anders, så godt å se deg. Hvor er du på vei? Ingeborg reiste seg fort med Maria på armen. Datteren snudde seg sjenert bort.

– Jeg skal en tur ned til Gilstad og hjelpe til med våronna. Lars er syk, som du kanskje vet. Ingeborg nikket. Moren hadde fortalt at storbonden var dårlig.

Anders så på henne.

– Hva har hendt, Ingeborg? Jeg kan se at du er lei deg.

Hun sukket tungt og tørket seg over de hovne øynene. Så fortalte hun om det som hadde skjedd på krambua. Anders ble stram i ansiktet, men sa ingenting, bare sto stille og lyttet til søsteren.

– Jeg tør ikke gå dit mer, Anders. Ingenting kommer til å forandre seg her i bygda, sa hun stille.

Anders smilte litt forsiktig.

– Du hadde vel ikke ventet at folk skulle ta deg imot med åpne armer? Folk er ikke nådige når det gjelder ungjenter som får barn utenfor ekteskap. Det er stor synd og skam, slik folk flest ser det. Du får bare prøve å leve med det, Ingeborg, og ikke ta deg nær av det. Men det er trist at det skal være slik.

Han strøk Maria ømt over kinnet.

– Prøv å heve deg over dem, Ingeborg. Du er ikke den eneste som har falt for fristelsen til elskov før du har kommet i brudesengen.

Ingeborg kastet et raskt blikk på ham. Han rødmet litt, men hun lot som ingenting. Ingeborg visste jo godt hvem broren hadde tapt sitt hjerte til.

– Jeg snakket tilbake til både presten og de andre på krambua, Anders. Jeg har virkelig klart å få folk mot meg, og jeg har bare vært hjemme en uke.

Anders la en trøstende hånd over ryggen hennes.

– Så, så. At du tar igjen viser at du har styrke. Den kommer du til å få bruk for.

Han skjøv henne litt fra seg og så på henne med milde øyne.

– Jeg er stolt av deg, det skal du vite. Og det er mor også.

Ingeborg smilte takknemlig.

– Takk, Anders. Jeg trenger å vite at jeg har noen som ikke ser ned på meg.

Anders nølte litt, så tok han mot til seg:

– Har du sett noe mer til Nils Henrik?

Hun ristet på hodet.

– Nei, og det er like godt. Han ville bare ha skaffet meg flere problemer.

Hun trakk pusten dypt og slapp den sakte ut.

– Men jeg vet ikke hva jeg skal leve av nå, Anders. Jeg må ha Maria med meg, og da er det ikke lett å få arbeid på gårdene. Jeg har lært å sy, men etter det som hendte i dag, vet jeg ikke lenger hvor jeg skal begynne.

Anders stirret inntrengende på henne.

– Du har ingenting å skamme deg over, Ingeborg. Ta med deg noen av stoffene dine og spør Kristin om hun trenger en ny kjole. Kanskje Dortea også trenger noe nytt. De kan legge inn et godt ord for deg videre. Jeg er sikker på at du blir tatt vel imot.

– Du skal se at det ordner seg, forsikret han henne.

De slo følge et stykke på veien. Det føltes trygt og godt å ha broren ved siden av seg, kjente Ingeborg. Det gode humøret hans smittet over på henne, og den vonde opplevelsen føltes ikke fullt så skremmende lenger. Hun ble stående og se etter ham da de skiltes. Ingeborg sukket, Anders hadde rett. Hun var like bra som alle andre, hun hadde ikke råd til å tenke noe annet. Hun hadde ikke bare seg selv å tenke på lenger, hun hadde lille Maria, og for hennes skyld måtte hun være sterk.