Merete Lien

46

Rosehagen

Duft av kaprifol

Merete Lien

46

Rosehagen

Duft av kaprifol

FORORD

Jeg er født og oppvokst i Bergen, men for noen år siden flyttet jeg til Kragerø, der jeg har slått meg ned i et snart hundre år gammelt hus. Både den store og den lille byen fascinerer, hver på sin måte – ikke minst gjennom alt de gamle husene forteller oss om fortiden. Mens jeg arbeidet med de siste bøkene i serien Barn av stormen, fikk jeg stadig mer lyst til å skrive en serie som utspiller seg begge de to stedene jeg kjenner meg mest knyttet til: Bergen og Kragerø.

Jeg har forsøkt å lage den historiske rammen mest mulig korrekt, men husene der fortellingen foregår og navnene på personene er diktet opp. Enhver likhet med nålevende personer er tilfeldig og ikke tilsiktet. Historien om Emily som seiler mot Kragerø for å åpne dørene til glemte rom og finne ut hvem som er venn og fiende, er fri fantasi, men den kunne ha skjedd …

Kragerø i januar 2006,

Merete Lien

Personregister

Emily Victoria Hartwig Lindemann | – | eier hotell Den hvite rose
Aksel Hartwig | – | hennes avdøde ektemann
Johan | – | deres sønn
Gerhard Lindemann | – | Emilys ektemann, driver gården Egerhøi, er skipsreder og investor
Caroline Lindemann | – | deres datter
Wilhelm August Lindemann | – | deres sønn
Jenny Hofgaard | – | Emilys halvsøster, malerinne
Simon Løvlie | – | kunstmaler, hennes «ektemann»
Peter Holth | – | kunstmaler, Simons venn
Maud Bentley | – | forfatterinne, Jennys venninne
Erling W. Egeberg | – | Emilys eldre halvbror
Nora Egeberg | – | landskapsarkitekt og gartnerske, gift med Erling
Agnes Wilse | – | Emilys mor, malerinne
Ivan Wilse | – | hennes ektemann, Erlings far, sakfører
Steffen Hofgaard | – | Agnes’ tidligere «ektemann», maler
Sander Hofgaard | – | Jennys bror
Ragnhild Hofgaard | – | hans hustru
Konstanse Lindemann | – | Gerhards halvsøster, driver motehuset Lind Mode
Linnea Svendsen | – | sydame, ansatt hos Konstanse
Richard Steensrup | – | Konstanses nabo
Gabriella Steensrup | – | hans hustru
Adele Meyer | – | skuespillerinne
Helga Bache | – | skuespillerinne
Walther Haffner | – | kunstmaler
Thomas Christensen | – | etterforsker
Pauline Tindall | – | malerinne
Liam Tindall | – | hennes irske ektemann, tidligere prest
Klara Holmen | – | tidligere kokke på hotellet
Svend Holmen | – | direktør på isbruket, gift med Klara
Sigrid Hauge | – | guvernante på Egerhøi
Henning Hvidsten | – | arkitekt fra Kristiania

Slik sluttet forrige bok:

Nå skulle hun velge ut noen vakre plagg og forsøke å innstille seg på å være mor til dette barnet også. Hun ville tvinge seg til å ta imot barnet med noe som lignet kjærlighet. Hun la hendene over magen. Alice? Sa hun, prøvende. Hun håpet at det var en datter, visste ikke hvorfor.

Kusken hjalp henne ned. «Har Dokker nåkke imot at eg gjør litt ærend i mellomtiden?» spurte han.

«Slett ikke.»

«Eg e tilbake om en halv time.»

«Det er utmerket,» nikket hun og ble stående på fortauet mens Konstanses kusk kjørte bort. Solen varmet, og hun kjente seg så inderlig tung, måtte nesten bruke all sin viljestyrke for å løfte en fot og forflytte seg inn i butikken.

En hestedrosje stoppet. Var det den som hadde kjørt bak dem? Den lignet. En mann kom ut. Hjertet hennes stoppet å slå. Det var ham! Han hadde fulgt etter henne hit!

«Emily!» Henning var borte hos henne i samme øyeblikk.

Hun forsøkte å rette ryggen, møtte blikket hans. «Hva gjør du her? Hva vil du meg?»

«Jeg har tenkt og grunnet,» sa han. «Og jeg har kommet frem til at jeg ikke tror på det herr Lindemann sier. Barnet er mitt, og jeg blir her til jeg har sett det. Jeg vil vite hvem det ligner på! Jeg finner meg ikke i å bli løyet for og narret. Nå er det nok, Emily!»

Han grep henne hardt om håndleddet. I det samme jaget smerten gjennom kroppen. Noe varmt rant ut av henne, og smerten kom i huggende tak. Gode Gud! Fødselen var i gang!

KAPITTEL 1

Bergen, juni 1904

«Barnet kommer!» fikk Emily presset frem.

Henning slapp taket om håndleddet hennes og tok et skritt tilbake. Han virket rådvill. «Nå? Er ikke det altfor tidlig?»

En ny ri jaget gjennom henne. Det var ikke tvil. «Jeg må til hospitalet!» stønnet hun. «Med en gang!» Hun krøket seg sammen, maktet knapt å holde seg oppreist.

«Hvor ligger hospitalet? Er det langt herfra?»

En ekspeditrise kom løpende ut fra butikken Emily hadde tenkt seg inn i. «Frue! For Guds skyld! Er fødselen i gang?»

«Ja!»

Kvinnen snudde seg mot Henning. «Er De hennes mann?»

«Det er jeg,» svarte han.

Emily ville protestere, men fikk ikke frem et ord.

«Skaff en vogn!» kommanderte ekspeditrisen. «Jeg hjelper henne i mellomtiden.»

«Jeg hadde en vogn, men jeg sendte den bort,» svarte Henning og virket lammet. «Fødselen kan ikke være i gang! Det kan da ikke skje så brått?»

«Mannfolk!» stønnet ekspeditrisen. «Dere er ikke til særlig hjelp når det virkelig gjelder.» Hun ropte inn i butikken. En ny kvinne kom til, tok inn situasjonen og løp mot nærmeste gatehjørne, mens hun vinket og ropte.

I neste øyeblikk ble Emily hjulpet inn i en vogn, uten at hun kunne si hvor den kom fra. Hun hadde sin fulle hyre med å forsøke å holde igjen, slik at barnet ikke skulle bli født før de nådde hospitalet.

«Jeg blir med!» ropte ekspeditrisen og klatret inn ved siden av henne.

«Tusen takk,» fikk Emily presset frem.

Henning klatret etter. Emily ville protestere og si at han ikke hadde noe der å gjøre, men angst og smerte overdøvet alt. Dette kom hun ikke til å overleve. En fødsel skulle da ikke være slik, det var for voldsomt, for … Hun så ikke lenger klart, var tung og svimmel. En skarp, summende lyd vokste og fylte henne helt.

«Dette skal gå bra,» hørte hun og kjente den fremmede kvinnens svale hånd over pannen sin. «Vi er snart fremme.»

Hun klarte ikke å svare.

«Har De født før?»

Hun nikket.

«Godt. Da vet De hva det dreier seg om. Pust høyt oppe i brystet, slik De har lært! Ikke press!!

Vognen stoppet. Emily registrerte at kusken hoppet ned fra bukken og forsvant. Hadde han forlatt dem? Var han skremt?

Hvitkledde skikkelser kom til. Vennlige, bestemte stemmer snakket til henne, mens sterke armer hjalp henne ned fra vognen og la henne på en båre. De måtte være fremme ved hospitalet. Smerten hugget til igjen, og hun pustet, fort og hivende.

De var virkelig på hospitalet. Hun kjente seg igjen. Smerten fylte henne og tok all plass. Det var umulig å si noe. Angsten var lammende.

Et ansikt kom til syne. «Emily? Jeg er her. Det skal gå bra.» Det var Henning, blek og alvorlig.

«Nei!» skrek hun. «Forsvinn herfra!»

«Fødende kvinner er uberegnelige, herr …»

«Hvidsten.»

«De er ektemannen?»

«Nei!» skrek Emily igjen og la hendene over magen, beskyttende.

«Hent doktoren!» kommanderte en av stemmene. «Bær henne inn på fødestuen!»

Enda et ansikt ble tydelig. «Hva heter De?»

«Jeg …» Riene kom for tett, hun fikk ikke frem et ord.

«Jeg husker henne. Det er fru Hartwig Lindemann,» sa en ny stemme.

«Vent her, herr Lindemann! De kan ikke bli med videre!»

«Jeg venter, Emily!» ropte Henning. «Alt skal bli bra!»

Hun overgav seg til de hjelpende hendene, de trygge, rolige stemmene. Den snille, gamle doktoren var der i det samme. «Dette har De gjort før, fru Lindemann,» sa han og gav hånden hennes et fast trykk.

«Ja, men det var ikke slik de andre gangene, ikke så voldsomt!»

«Fødselen er kommet langt,» skjøt en ny stemme inn. Det var jordmoren. Emily husket henne fra tidligere besøk på hospitalet. «Jeg ser barnets hode. De er flink, fru Lindemann. Det er ingen fare. De kan presse nå! Alt De kan! Kom igjen!»

Hun presset, svimlet.

«Vent litt! Nå! Press igjen!»

Hun følte at hun revnet og gikk i stykker. De kom til å dø begge to, både barnet og hun. Aksel ventet på henne. Han var alene der han var. Det var på tide nå. Det svartnet for henne.

«Press en siste gang! Nå kommer barnet!»

Barnet? Hun tvang seg tilbake til hospitalsengen, møtte den gamle doktorens blikk og så ham smile oppmuntrende. Så presset hun – og kjente barnet gli ut. Tynn gråt fylte rommet i det samme. Barnet levde. Hun levde selv også.

«De har født et velskapt pikebarn, fru Lindemann.»

En pike? Halsen var så tørr at hun ikke fikk frem et ord. En datter. En søster.

«Nå kan De få holde henne.»

En liten bylt ble lagt i armene hennes, og hun så rett inn i to mørke, mørke øyne. Dette var hennes barn, et nytt liv. Tårene rant, og en følelse av lykke bølget gjennom henne. «Alice,» hvisket hun. «Lille Alice.»

«Hun er liten, men ellers ikke preget av at fødselen startet for tidlig, som De sier. Jeg tror hun kom når hun skulle,» sa jordmoren.

«Hun har hatt det godt i mors liv,» nikket doktoren. «Hun ser fullbåren ut.»

«Men brått fikk hun hastverk med å komme seg ut i verden,» smilte jordmoren. «Hun ville møte sin mor og sin far. Deres mann er nok spent.»

Panikken steg i Emily. Jordmoren siktet til Henning! Han var på hospitalet! Det var møtet med ham som hadde satt fødselen i gang. Sjokket over plutselig å stå overfor ham hadde vært for stort.

«Nå skal vi overbringe den gledelige nyheten til Deres mann,» sa en sykepleierske.

«Er han her?» spurte doktoren.

«Ja, han fulgte henne hit,» svarte pleiersken. «Vi kan bære den lille ut til ham, i ventestuen. Han er nok spent på å se barnet.»

«Nei!» ropte Emily og holdt barnet i et fast grep, brått redd for å miste det i gulvet.

«Vil De ikke la ham se henne?» spurte jordmoren, tydelig sjokkert. «Det er da ganske naturlig at faren ønsker å se den nyfødte?»

Emily ristet på hodet. «Doktor!» sa hun bedende. «Det er ikke ham, det er ikke herr Lindemann!»

«Hvem er det da som venter der ute?» spurte jordmoren.

«En bekjent. En jeg tilfeldigvis traff på gaten like før fødselen startet. Han fulgte meg hit ettersom …» Hun holdt inne, visste ikke hva mer hun skulle si.

«Jeg forstår,» sa jordmoren, men så ikke slik ut. «Jeg mener så tydelig at han sa at han er barnets far?» tok hun opp.

«Han er ikke faren!» gjentok Emily og håpet at Gud tilgav løgnen. «Det må være sjokket over at fødselen startet som fikk ham til å svare slik. Han visste ikke hva han sa. Kan dere sende bud etter min mann? Han er på kontoret. Han har telefon der. Spør etter Gerhard Lindemanns rederi.»

«Det skal jeg ta meg av,» sa doktoren og hastet ut.

Emily kjente tårene svi. Hun strøk den lille over pannen, så øynene glippe og gli halvt igjen. Hun tok en liten, myk hånd i sin – og kjente at morskjærligheten fylte henne, samme hvor uønsket dette barnet hadde vært. Når det først lå i armene hennes, var følelsene de samme som for de andre barna. Hun var fylt av under og takknemlighet, av vantro lykke. Hun hadde født et velskapt barn. En datter. Den lange, vonde ventetiden var over.

*

«Møtet kan begynne nå, herr Lindemann,» sa kontordamen. «Alle er kommet.»

Han nikket og reiste seg halvveis fra stolen. I det samme kimte telefonen. Han grep røret. «Lindemanns rederi. De snakker med herr Lindemann.»

«Det er fra hospitalet,» sa en damestemme. «Jeg setter over samtalen.»

En brå frykt hugget tak i ham. Noe hadde tilstøtt et av barna, eller Emily. En doktor presenterte seg. Det gjaldt Emily.

«Deres hustru har født en velskapt datter, herr Lindemann. Fødselen kom brått på, og skjedde noe tidlig, men alt er vel med mor og barn. Til lykke!»

«Tusen takk!» Han smilte. Han ville kjøpe en bukett med roser og besøke dem etter møtet.

«Mor og barn har det som sagt aldeles utmerket,» fortsatte doktoren. «Men det har dukket opp et litt pussig problem.»

«Å?» Hjertet hans slo fortere.

«Ja, en herre ved navn Henning Hvidsten fulgte Deres hustru til hospitalet. Da de ankom, hevdet han at han er barnets far, og han vil ikke forlate bygningen. Jeg vet virkelig ikke hva vi skal …»

«Jeg kommer med en gang!» skar Gerhard ham av og kjente sinnet flamme opp. Hvor lenge skulle den ynkelige mannen plage Emily? Og hvordan hadde han havnet sammen med henne på hospitalet?

«Møtet må utsettes!» ropte han til kontordamen.

«Men De sa jo uttrykkelig at dette var svært presserende!»

«Min hustru har født meg en datter. Jeg må til hospitalet.» Han grep hatt og frakk og la på sprang. Den forbannede arkitekten skulle få høre et alvorsord.

Gerhard stoppet ved vaktluken. «Jeg er blitt budsendt,» sa han. «Mitt navn er Gerhard Lindemann. Min hustru har nettopp født.»

Kvinnen nikket og smilte. «Jeg var her da hun kom inn. Det var dramatisk mens det stod på, men alt gikk vel. Til lykke!»

«Mange takk. Jeg forstår det som at en mann ved navn herr Hvidsten fulgte henne hit. Er han her fremdeles?»

Kvinnen ble merkelig i ansiktet, virket brydd. «Ja, han sitter på et værelse som er reservert for de fødendes pårørende. Dersom De går opp i andre etasje og deretter til venstre, vil De se en stue som er …»

«Takk,» sa han fort og tok trappen i få sprang. Herr Hvidsten satt der, og heldigvis var han alene i rommet. Gerhard lukket døren bak seg. «Hva gjør De her?» spurte han, uten noen form for innledning.

Herr Hvidsten reiste seg. «Jeg reiste til Bergen fordi jeg ville snakke med Emily,» sa han.

«Hvor traff De henne?»

«På gaten. Utenfor en butikk.»

«Var det tilfeldig at De møtte henne akkurat der?» spurte Gerhard og kjempet mot trangen til å slå mannen ned.

«Nei, jeg hadde tenkt å oppsøke henne hjemme i huset. Men da jeg kom dit, hadde hun allerede satt seg inn i vognen, så jeg gav kusken beskjed om å følge etter den.»

«Og så startet fødselen? Utenfor butikken?»

«Ja. Jeg tenkte ikke på annet enn å hjelpe henne.»

«Og da dere kom frem hit, påstod De at De er barnets fra. Stemmer det?»

«Ja.» Herr Hvidsten var rød i toppen.

«Forstår De ikke hvor ubetenksomt De oppfører Dem? Ja, direkte hensynsløst? Emily er min hustru og ventet mitt barn. Så kommer en fremmed mann og påstår at det er han som er barnets far. Ønsker De å skandalisere henne? Ødelegge livet hennes?»

«Jeg sa ikke annet enn det jeg føler er sant. Det er mitt barn, det er jeg overbevist om.»

«Det spiller ingen rolle hva De føler. Barnet er født i ekteskap. Det finnes ingen tvil om hvem som er faren. Jeg sier det en siste gang: La min hustru være i fred!»

«La meg i det minste få se barnet! Dersom det ikke har spesielle trekk fra min familie, skal jeg ikke plage dere mer.»

Gerhard tok et skritt nærmere, knyttet nevene. «De får ikke se barnet! Det finnes ingen grunn til det. De er ingen slektning eller venn av familien, og verken min hustru eller jeg ønsker å ha noe med Dem å gjøre. Er det forstått? Dersom De fortsetter å trenge Dem på, eller komme med injurierende påstander om farskapet, så melder jeg Dem til politiet!»

«De er en hard mann, herr Lindemann. De har tilranet Dem et barn.»

«Ikke få meg til å le. Jeg har forresten funnet frem til noen interessante detaljer angående Deres finanser. Dersom Deres største kreditor får vite om den ubalanserte oppførselen Deres, kan det meget vel tenkes at man kommer til å mene at det ikke er trygt å ha så store fordringer hvilende på Dem.»

«De truer meg virkelig.» Herr Hvidsten så nesten undrende ut.

Gerhard trakk på skuldrene. «De kan tolke det siste jeg sa, som De vil. De skal uansett la min hustru og mine barn være i fred!»

«Stakkars Emily!»

«Stakkars?»

«Ja, hun er gift med en mann som ikke skyr noe for å oppnå det han vil.»

«Jeg regner med at De går nå.» Gerhard snudde seg og gikk mot døren, brått redd for at han skulle si noe han kunne angre på. Nok var sagt. Herr Hvidsten forstod.

Gerhard gikk videre på leting etter en pleierske som kunne fortelle ham hvor Emily lå. Han kom aldri til å fatte hvordan hun hadde satt seg selv i en slik situasjon med den ynkelige, selvsentrerte mannen. Antagelig trodde hun for godt om folk, og hadde ikke forstått at mannen var ute etter mer enn å vise frem det nye huset sitt. Emily var slik. Hun var ikke som sin søster.

*

«Deres mann er her, fru Lindemann. Kan han komme inn?»

Hun nikket, halvt redd for at det var Henning som skulle dukke opp. Lettelsen bølget gjennom henne da hun så Gerhard komme smilende inn døren. Hun hadde heldigvis enerom. Gerhard hadde betalt for det.

«Emily! Doktoren ringte. Hvordan har du det?»

«Godt. Jeg begynner å komme over sjokket nå.»

«Du får få blomster neste gang jeg besøker deg. Jeg satte av gårde hit og tok meg ikke tid til å dra innom butikken.»

«Det skal du ikke tenke på!» sa hun, fremdeles lettet over at det var han som kom.

Han gikk bort til sengen og kikket ned i vuggen. Så rettet han ryggen. «Vi har fått en velskapt datter,» sa han smilende. «Barna har fått en søster. Nå blir Caroline glad.»

Emily nikket. «Jeg har tenkt å kalle henne Alice.»

«Etter din tante? Alice Lindemann. Det klinger bra.»

«Jeg er glad du liker navnet. Snakket du med …» Hun orket ikke å si mer.

«Jeg har tatt meg av den saken. Du behøver ikke å tenke mer på ham.»

«Doktoren og pleierskene må undre seg.»

«Jeg har tenkt på det. Jeg akter å si at mannen er forvirret og ute av lage. At han er betatt av min hustru, ja nærmest besatt, og innbiller seg både det ene og det andre.»

«Tusen takk,» sa hun lavt. «For alt du gjør for barna og meg.» Samvittigheten rev i henne. Henning snakket sant, men det måtte ingen få vite. Han hadde uansett ingen rett til å forfølge henne. Han hadde presset seg på henne en natt, ikke tatt hensyn til protestene hennes. Det gav ham vel ingen rett til å forbli i livet hennes? Trenge seg på?

«Hvor lenge må dere bli her?»

«Doktoren snakket om å skrive oss ut om fem dager.»

«Jeg skal sørge for at alt blir gjort klart hjemme.»

«Tusen takk.» De hadde avtalt å bruke et værelse ved siden av hennes til det nye barnet. Rakel skulle også sove der den første tiden, og Johan skulle være guvernantens ansvar.

Gerhard satte seg på en stol ved sengen. «Startet fødselen helt uten forvarsel? Du nevnte ikke noe i morges?»

Hun ristet på hodet. «Jeg kjente meg som vanlig. Jeg hadde planlagt å kjøpe noen spedbarnsklær, og tok vognen til byen. Idet jeg skulle gå inn i butikken, ropte Henning … herr Hvidsten, på meg. Sjokket satte fødselen i gang, er jeg redd. Alt gikk så fort.» Hun kom til å tenke på den hjelpsomme kvinnen. Hun fortjente en takk. «En ekspeditrise i butikken jeg var på vei inn i, hjalp meg. Hun fulgte meg hit. Jeg er svært takknemlig. Uten henne ville jeg ha vært mye reddere.»

«Jeg skal sørge for at hun mottar blomster og takk,» nikket han og rynket pannen. «Det fortjener hun.» Ansiktet hans fortrakk seg i en grimase. «Det gjør ikke arkitekt Hvidsten. Han burde vite bedre enn å gi en høygravid kvinne et slikt sjokk. Hva sa han til deg?»

Hun anstrengte seg for å huske. «Han sa noe slikt som at han ikke trodde på deg når det gjaldt barnet, og at han ville bli i Bergen til han hadde sett det. Han fant seg ikke lenger i å bli løyet for.»

«Han er både dum og brutal,» sa Gerhard, mørk i blikket. «Han kan være glad jeg ikke visste dette da jeg snakket med ham.»

Barnet klynket svakt i det samme. Hun var nok sulten. Emily møtte Gerhards blikk, takknemlig for at han ikke bebreidet henne fordi hun hadde innlatt seg med Henning. Hun burde aldri ha blitt med ham til Skåtøy, aldri vært alene med ham. Hun hadde vært blind.

Emily satte seg godt til rette i sengen. En varm lykkefølelse fylte henne. Enda en gang studerte hun tegningen Gerhard hadde hatt med seg fra Caroline denne ettermiddagen. Den forestilte henne, trillende på den nye lillesøsteren i en vogn med store hjul. Under hadde hun skrevet en hilsen: Jeg gleder meg til dere kommer hjem. Jeg har vært i hagen og plukket blomster til dere. Hilsen Caroline.

Det gikk i døren, og Emily la fra seg arket. En sykesøster kom inn. «Da er det på tide med mat for den lille, fru Lindemann,» smilte hun og gikk mot vuggen.

Emily kjente det stikke i brystene ved tanken. Hun hadde rikelig med melk, og barnet hadde heldigvis drukket grådig.

«Nå skal du få komme til mamma, lille venn,» sa den eldre kvinnen og la bylten godt til rette i Emilys armkrok.

Hun hadde åpnet nattkjolen og gjort seg klar, men ingenting skjedde. Barnet reagerte ikke på brystvorten, ville ikke suge. Hun strøk en finger forsiktig over det dunete hodet, men barnet åpnet ikke øynene. Panikken vokste i det samme. «Noe er galt, søster!»

Kvinnen bøyde seg over henne. «Hun er nok bare litt søvnig. La meg vekke henne.» Hun knep forsiktig i et lite kinn, grep en hånd og lekte med den. Så ble hun alvorlig. «Jeg vet ikke … Jeg tar barnet med meg. Doktoren må se på henne.»

Emily ble liggende alene. Hjertet hamret. Hun hadde vært for lykkelig, hun som hadde fortalt så mange løgner, som hadde gitt barnet en annen far enn han som hadde gjort henne gravid. Skrekken fylte henne, og hun frøs. Så foldet hun hendene og bad Gud om å få beholde sin lille datter – barnet hun ikke hadde ønsket.