Owen Laukkanen

85

International Thriller

Raske penger

Owen Laukkanen

85

International Thriller

Raske penger

Til mine foreldre

En

Martin Warner så på klokken da toget satte ned farten for å stoppe på Highland Park. Kvart på sju. Ikke tidlig, men ikke så veldig sent heller. Det var tid nok til en rolig middag og et par timer med en basketkamp på TV, før han måtte legge Sarah og Tim.

Toget rykket til, og det hvinte i bremsene. Warner reiste seg, tenkte på en varm lasagne og en kald øl og kanskje, hvis Leanne ikke var for trøtt, litt moro på soverommet før de tok kvelden.

Det var blitt skumring da han gikk ut på perrongen. Den skarpe oktoberluften og den kalde vinden fra Lake Michigan bar allerede bud om den kalde vinteren som var i vente, og Warner grøsset uvilkårlig og trakk jakken rundt seg, der han sluttet seg til resten av pendlerne fra Highland Park. Det var en ensartet gruppe mennesker med skreddersydde dresser og smakfulle slips, stresskofferter til tusen dollar og en kollektiv lengsel etter å komme hjem, bli varme, bli mette.

De ankomne vellet ut av stasjonen, og Warner fulgte strømmen mot enden av parkeringsplassen som lå lengst bort, mens flokken ble tynnere rundt ham helt til bare noen få etternølere gjensto. Da han var alene på fortauet, stoppet han og så utover havet av biler, lette etter sin egen til ingen nytte. Lyset var svakt i utkanten av parkeringsplassen, og han kunne ikke se bilen. Han myste inn i skyggen, snudde seg og innså etter en stund at noen hadde parkert en kassebil foran den, en hvit Ford cargo.

Jeg må være sliten, tenkte han mens han fiklet med nøklene i lommen og gikk forbi kassebilen til der Lexusen hans sto og ventet. Han trykket på en knapp på nøkkelen, og bilen kvitret til svar da han førte hånden mot bildøren. Før han fikk åpnet den, hørte han imidlertid en kvinnestemme rope ut bak ham.

«Marty? Martin Warner? Er det deg?»

Det var stemmen til en yngre kvinne, en lystig for-en-tilfeldighet-stemme, og Warner satte fra seg stresskofferten og snudde seg med et smil om munnen for å møte den. Men da han snudde seg for å hilse på den mystiske kvinnen – han håpet litt at ansiktet var like tiltrekkende som stemmen – fikk han ikke se en smilende skjønnhet, men i stedet to menn med ansikter dekket av svarte finlandshetter. Bak dem sto kassebilen, sidedøren var skjøvet helt opp, og Warner stirret inn i den. Han forsto ikke, før noen trakk noe over øynene hans og han ikke kunne se noe lenger.

Han kjente hender gripe tak i skuldrene og dytte ham inn i bilen, og hørte mennene snakke med lave, oppjagede stemmer.

«Har vi ham?»

«Alt klart.»

Døren ble slamret igjen. Warner lå lamslått i lasterommet da kassebilen startet med et brøl og begynte å rygge. Han hadde fått bind for øynene, hendene var bundet bak på ryggen, og han fikk plutselig marerittaktige tanker – håndgripelige, ufrivillige forestillinger om sin ødelagte kropp, blodig og anonym i døden. «Dere tar feil,» sa han, stemmen var ynkelig og svak. «Uansett hvem dere ser etter, så er ikke jeg den personen.»

Kvinnen snakket igjen. «Er ikke du Martin Warner som bor i Linden Park Place 15? Er ikke du gift med Leanne Warner og far til Sarah og Tim Warner?»

Warner kjente at han var i ferd med å bli kvalm. «Ikke skad dem,» sa han.

«Alt er bra med barna dine, Martin. Len deg tilbake og slapp av.»

«Hvorfor gjør dere dette?» Han vred seg der han satt bundet, strakte halsen mot lyden av stemmen hennes. «Hvor tar dere meg?»

«Ikke bekymre deg om det nå,» sa hun. «Vi skal forklare alt når vi kommer dit.»

Kassebilen kjørte i femten, kanskje tjue minutter, før den tok av et sted og stoppet. Noen skrudde av tenningen. «Ta en titt.» En dør ble åpnet og lukket hardt igjen.

Et minutt senere ble bakdøren skjøvet opp. «Alt klart.»

Noen løftet Warner opp på føttene og dyttet ham ut av kassebilen. «Få opp farten.» Han lot seg lede opp en trapp og inn gjennom en lang korridor før de snudde ham mot venstre, fulgte ham noen få skritt og satte ham på det som føltes som en seng.

«Sitt,» sa mannen. «Hør etter.»

Warner satte seg opp. Lyttet til lydene rundt seg: føtter som bevegde seg på teppet, stoler som ble flyttet. En dør ble lukket og låst.

«OK, Marty.» En tredje stemme, stemmen til en mann, yngre, men bestemt. «Jeg beklager bindet for øynene. Det er bare en forholdsregel. Hvis du lover ikke å ta det av, skal jeg løsne på tauet rundt hendene dine. Avtale?»

Warner nikket. «OK.»

«Hvis du tar av bindet for øynene og får se ansiktene våre, Marty, kommer vi til å måtte drepe deg.»

Warner svelget. «Jeg lover at jeg ikke skal se.»

Noen løsnet på tauet, og han gned seg forsiktig rundt håndleddene. Et glass ble presset inn i hendene hans, og han satte det mot munnen. Vann. Han innså at han var tørst, og han drakk. Han tømte glasset.

«Du lurer på hvorfor vi har tatt deg med hit,» fortsatte den tredje stemmen. Warner betraktet ham allerede som sjefen. «Ikke sant?»

Warner nikket. «Det … gjør jeg.»

«Det er ganske enkelt. Du har blitt kidnappet, Marty. Vi holder deg fanget mot løsepenger. Vi vil ikke skade deg. Vi vil ikke at du skal ha det særlig ubehagelig, engang. Hvis alt går som planlagt, skal vi få deg hjem i morgen.»

«Politiet,» sa Warner. «De kommer til å finne dere.»

«Nei, det kommer de ikke til å gjøre,» sa mannen. «Fordi de ikke kommer til å vite om det. Vi holder øye med huset ditt, Marty. Vi følger med på familien din i dette øyeblikk. Hvis noen ringer politiet, kommer vi til å få vite om det. Og da kommer vi til å måtte reagere.»

Warner svelget igjen. «Ikke noe politi.»

Noen la en telefon i hendene hans. «Dette er ikke noe å gjøre noe stort nummer av,» sa mannen. «Du skal ringe Leanne og fortelle henne at du er i god behold. Du skal fortelle henne at hun ikke må ringe politiet. Du skal fortelle henne at hvis hun ringer politiet, så får hun aldri se deg igjen.»

«Hvor mye vil dere ha?»

«Så skal du fortelle henne at hun kan få deg tilbake i morgen. God som ny. Det eneste vi vil ha, er en liten finnerlønn.»

«Hvor mye, for faen?» sa Warner.

«Seksti tusen dollar, Marty,» sa mannen. «I umerkede tjuedollarsedler. Vi trenger dem innen tjuefire timer. Fortell kona di at hun skal få vite detaljene om hvor de skal leveres, så snart hun har skaffet dem.»

«Seksti tusen dollar?» sa Warner. «Det er absurd. Jeg brukte mer enn seksti tusen dollar på forretningsreiser bare i fjor.»

«Vi vet det,» sa mannen. «Og vi vet at du tjente en million dollar i fjor på å spekulere i oljeprisen, ikke sant? Seksti tusen burde være en smal sak.»

Warner var stille et øyeblikk. «Hvordan vet dere disse tingene?»

«Vi har gjort våre undersøkelser, Marty.» Han merket at noen ved siden av tastet inn et nummer på telefonen. «Så, sett i gang og ta den samtalen nå.»

To

Arthur Pender stirret ut av vinduet i restauranten. Han så på biler kjøre inn og ut fra parkeringsplassen mens kveldsmørket senket seg bortenfor. Enda et perfekt resultat, tenkte han. Dette er enklere enn å steke burgere.

Sawyer hadde kjøpt kassebilen i Kansas City på mandag, dagen etter at LaSalles kone hadde betalt løsepengene for ham. De fire hadde kjørt opp til Chicago-området den kvelden og hadde ankommet til Highland Park rundt fire om morgenen. De fant et billig motell ved motorveien og la seg ved morgengry. For Pender var det den første gangen han hadde sovet, virkelig sovet, på en uke.

Tirsdag var en dag for avslapning. Mouse og Sawyer leide en liten Toyota, satte kursen mot Chicago og fikk med seg en ishockeykamp med Blackhawks. Pender og Marie dro til Lake Michigan. Tok en lang spasertur. Spiste en bedre middag. Ble litt berusede og gjorde mest mulig ut av tiden de hadde alene sammen.

De brukte onsdagen til å gjøre forhåndsundersøkelser, spanet på Warner, fikk en følelse av rutinene hans. Bekreftet reisetider. Dobbeltsjekket det Mouse hadde funnet ut ved hjelp av datamaskiner med god gammeldags observasjon.

Torsdag: generalprøve. Alle var litt rastløse. Nerver i helspenn. Alt var klappet og klart, og det var ingenting å gjøre. Sawyer og Mouse kranglet om fjernkontrollen. Marie var tilbaketrukket, bekymret.

Fredag var D-dag. Pender sov ikke særlig mye, som vanlig. Kampdager gjorde ham alltid opprømt. Det var som å vente på nissen på julaften.

Han holdt Marie våken med å ligge urolig og kaste på seg til han til slutt forlot henne rundt tre om natten og gikk til Sawyer og Mouses rom. De satt og så på actionfilmer på kabel-tv. Han så på det en stund før han sovnet i en lenestol.

De tilbragte morgenen med å gjøre siste rest av spaningsarbeidet. Parkerte kassebilen ved siden av Warners Lexus på parkeringsplassen ved Metras pendlerstasjon, holdt øye med Leanne Warner fra Toyotaen hele dagen og dro så tilbake til motellet. Gisselrommet var klappet og klart. Marie hadde lukket seg inne på badet, der hun øvde på replikkene i speilet. Sawyer tok en blund, og Mouse så på TV. Avslappet.

De kjørte tilbake til parkeringsplassen sent på ettermiddagen. Pender og Sawyer var i kassebilen. Mouse i Toyotaen. Marie på perrongen. Alle var fokusert. Alle var rolige.

Ti på sju. Toget ankom. Marie fikk øye på Warner på perrongen. Fulgte etter ham ut på parkeringsplassen. Pender ringte til Mouse og ga ham klarsignal. Mouse blinket med frontlysene til Marie. Nå var det for sent å snu. Nå var det for sent å avslutte. Kjør på.

Det utspilte seg nøyaktig slik de hadde planlagt det. De nappet til seg Warner uten problemer, fikk ham tilbake til motellet, presenterte planen.

Warner ringte sin kone. Roet seg ned litt. Hva var vel seksti tusen for denne fyren? Han hadde sikkert det i småpenger i et syltetøyglass i kjelleren. Lommepenger.

Leanne Warner hadde ingen problemer med å bringe til veie løsepengene. Hun hadde pengene klare i god tid før lørdag ettermiddag. Ikke noe politi. Mouse fulgte etter henne i Toyotaen for å være sikker.

Hun kjørte en svart Lincoln Navigator, og kom alene, som hun hadde fått beskjed om å gjøre. Satte fra seg pengene i en svart bag ved slippstedet og parkerte i nærheten for å vente.

Mouse gransket stedet fra Toyotaen og ringte inn meldingen om at kysten var klar. Sawyer og Pender kjørte frem i kassebilen med solbriller på og skyggeluer godt trukket ned. Pender tok bagen med pengene. Sjekket den, talte pengene, så at de var rene. Alle herlige, velbrukte tjuedollarsedler. Sparket Warner som, fortsatt hadde bind for øynene, ut av kassebilen. Skjøv igjen døren etter ham og kjørte ut i trafikken.

Perfekt levert.

Leanne Warner var flink til å følge instruksjoner. Hun forsøkte ikke å følge etter. Ifølge Mouse gjorde hun som de fleste andre: løp til ektemannen, omfavnet ham, tok av bindet for øynene, tåredryppende gjenforening. Så kjørte de hjem.

«Ikke noe politi,» advarte Pender dem begge. «Selv ikke etter at det er over. Vi kommer til å holde øye med huset. Ringer dere politiet, kommer vi og tar barna.»

De delte pengene i Racine, rett på den andre siden av delstatsgrensen. Pender tok av tjue tusen til utgifter: kassebilen, leiebilen, mobiltelefoner, motell, mat og bensin. Da ble det førti tusen til teamet. Ti tusen per hode. Delt likt. Ti tusen for Warner-jobben og ti tusen fra Kansas City betød tjue tusen denne måneden. Lagt sammen med de rundt tjuefem tusen fra jobbene i september så begynte dette å bli en god høst.

De rensket ut kassebilen og forlot den bak en lagerbygning i Waukegan. Pender og Sawyer betalte kontant for en GMC Savana fra en bruktbilforhandler i Lake Forest, og de kastet kontanttelefonene og de gamle bilskiltene i Lake Michigan da de satte fra seg leiebilen.

Nå satt de på en Denny’s veikro i Racine og forsøkte å finne ut sitt neste trekk. «Vi kan ta Milwaukee neste uke,» sa Mouse. «Det burde ikke være så vanskelig å finne noen passende.»

«Milwaukee er for nært,» sa Pender. «Hvis vi gjør en jobb i Wisconsin, er det fare for at noen legger to og to sammen. Jeg tenkte mer på Minneapolis, raskt, før det blir for kaldt. Deretter ned til Detroit og deretter sørover til solen.»

«Høres bra ut,» sa Marie. «Kan vi ta Florida?»

«Disney World,» sa Mouse.

«Disney World,» sa Pender. «Vil du kidnappe Mikke Mus?»

«Han er griserik, vet du,» sa Mouse. «Minni betaler løsepengene så kan vi pensjonere oss.»

Pender lo. «Hva sier du, Sawyer? Florida?»

Sawyer så opp fra den digre frokosten. Han nikket. «Kunne vært fint å forsøke seg på litt surfing.»

«Skål for det,» sa Mouse og løftet glasset. De skålte for planen før de spiste i taushet, reflekterte over den vellykkede jobben, og da tallerkenene var tomme og regningen lå på bordet, kremtet Pender. «Greit,» sa han. «Sawyer og Mouse, dere to kjører opp til Minnesota i kveld. Finn et motell og forsøk å finne noen vi kan se oss ut.»

Pender smilte til Marie. «Vi tar toget, du og jeg. Disse gutta kan plukke oss opp på stasjonen i morgen.» Han tok frem lommeboken og la kontanter på regningen. «Godt jobbet, alle sammen,» sa han. «Vi sees i Minnesota.»

Tre

Kirk Stevens stirret ned på liket på fortauet og skalv. Han blåste på fingrene og gned dem mot hverandre og kastet et lengtende blikk mot Cherokee-en som sto parkert tretti meter unna i skyggene. Han grøsset igjen og så ned på liket, og deretter inn i det gapende førerhuset på Peterbilt-lastebilen.

Visesheriffen skottet inn i førerhuset og så deretter tilbake på Stevens. Han var en ung fyr, kortklipt og selvsikker. «Skjønner ikke hvorfor de måtte kalle deg ut helt hit,» sa han med irritert mine. «Det er jo ikke sånn at vi ikke klarer å oppklare et drap, akkurat.»

Stevens satte seg på huk for å se liket bedre. «Det vet jeg ingenting om,» sa han.

Den døde mannen var knapt mer enn en guttunge selv. Han hadde en baseballcap med emblemet til Minnesota Twins på skrå og en stor kamuflasjefarget parkas, og hans 9 millimeter pistol lå på fortauet der den hadde sprettet bort bak ham. Brystet var en salig smørje av blod, gåsedun og hagleskudd.

Visesheriffen lente seg mot lastebilen. Han så ned på Stevens. «Så hva tror du skjedde?» sa han.

Stevens skottet opp på ham, og deretter på lastebilen, lyst opp av den blå og røde gløden fra lysene på visesheriffens patruljebil. Bortsett fra lastebilen og patruljebilen og Stevens’ gamle Cherokee var rasteplassen forlatt, men gjennom trærne kunne Stevens se lysene fra bilene som kjørte nordover mot St. Paul på Interstate 35.

Døren til førerhuset var åpen. Den døde gutten hadde fått en haglpatron til middag. Lastebilsjåføren var ikke å se noe sted.

«Jeg kan fortelle deg hva som skjedde,» sa visesheriffen. «Denne drittungen forsøkte å kapre lastebilen. Sjåføren ga ham svar på tiltale. Så fikk han panikk og stakk av. Stjal bilen til den fyren her og forsvant. Høres bra ut, ikke sant?»

Stevens så opp på ham. «Kanskje,» sa han.

Visesheriffen snøftet. «Høres bedre ut enn bra. Dette er en opplagt sak, det er det det er. Ikke nødvendig at BCA skal måtte komme ut hit.»

Ikke uenig i det, tenkte Stevens. Han kjente musklene protestere da han reiste seg. Han hadde sittet og sett på en film – en god film, til en forandring – sammen med Nancy og ungene da de ringte. Stevens var nestemann på tilkallingslisten, og til hans typiske hell hadde han fått en ti mils kjøretur og en viktigper av en grønnskolling å slepe på ute i den skarpe luften i Minnesotas bakevje. Alt håp om hvile og avslapning var forduftet for lengst.

Sånn var livet i Bureau of Criminal Apprehension. Stevens hadde vært patruljerende politi en gang, for femten år siden nå. Fem år i Duluth. Fem år var nok. Han hadde blitt lei drapene og narkotikapågripelsene og de simple småbutikkranene, de kjedelige avsagde desperasjonsforbrytelsene. Da det bød seg en mulighet for ansettelse ved BCA, tok han den og den påkrevde forflytningen til St. Paul, og han hadde aldri angret på den avgjørelsen. Nå for tiden besto imidlertid hverdagen i delstatspolitiet av papirarbeid og drapsetterforskninger, enda en liten by med enda et lik, omtrent et par av dem i måneden.

Ran som hadde utartet, narkohandler som hadde utartet, husbråk som hadde utartet. Ikke akkurat verdensomveltende saker.

Stevens så seg rundt på åstedet. Førerhuset på den store lastebilen var fullt av hull, og sidespeilet hang halvveis skutt av fra festet. Stevens gikk rundt til baksiden av lastebilen, hvor lasterommet var brutt opp. Lasten på innsiden – et fjell av DVD-spillere i smale pappesker – var spredt utover på gulvet. Han kikket inn og fortsatte å gå.

Han gikk videre til passasjerdøren. Lastebilen var parkert nær trærne, og lyset fra patruljebilens røde og blå utrykningslys nådde ikke helt dit. Stevens myste inn i mørket mot døren. Han strakte ut armen og tok på den og kjente at døren ga etter. Han slapp, og den svingte tilbake og ble stående omtrent en centimeter på gløtt.

Stevens ropte på visesheriffen, som kom bort til ham med en lommelykt. Han rettet lyset mot Stevens og deretter mot døren. «Faen,» sa han. «Hva skal det bety?»

Stevens så ned på fortauet som ledet bort til buskaset. «Lys bortover der,» sa han, og visesheriffen gjorde som han ble bedt om.

«Faen,» sa visesheriffen.

«Det ser sannelig ut som blod,» sa Stevens. Han kastet et blikk inn i buskaset. I det svake lyset kunne han så vidt skjelne en sti. «Følg etter meg med det lyset.»

De fant lastebilsjåføren omtrent fem meter unna, med haglen ved siden av seg og et kulehull i hodet. Stevens så på visesheriffen. «Det er en tredje gjerningsmann,» sa han. «Antageligvis på vei nordover mot St. Paul.»

Visesheriffen nikket og forsvant nedover stien. Stevens kikket ned på den døde lastebilsjåføren i skyggene en liten stund. Så snudde han og gikk tilbake mot lastebilen. Vinden ulte mellom trærne, og han grøsset på nytt, tenkte på Nancy og ungene og filmen han gikk glipp av. Han gikk tilbake til fortauet og rundt lastebilen og tilbake til der visesheriffen satt i patruljebilen og ropte opprømte beskjeder i radioen.

Stevens sto ved siden av patruljebilen, ventet på at visesheriffen skulle bli ferdig. I Duluth, tenkte han, var jeg akkurat som denne guttungen. Jeg trodde alle saker skulle gjøre meg til en helt.

Han fikk se det svake speilbildet av seg selv i patruljebilens bakvindu mens han ventet. Han stirret på det en liten stund. En førtitre år gammel karrierepolitimann med vikende hårfeste og voksende vom og trette øyne som avslørte en tiltagende utmattelse. Før eller senere kom de til å få fatt i den tredje gjerningspersonen, en eller annen sørgelig gutt med et skytevåpen og et bagasjerom fullt av stjålet hjemmeelektronikk. De kom til å sperre ham inne, og han kom til å tilstå ranet og sone og bli ødelagt, og en annen kom til å fylle plassen hans og kapre lastebiler, og før eller senere kom de til å ende opp som lik selv.

Enda et ran som hadde utartet, tenkte Stevens for seg selv. Enda en dag i det glamorøse livet.

Fire

De ankom til Minnesota søndag ettermiddag, og før det var blitt tirsdag ettermiddag, hadde de sett seg ut et mål.

«Han heter Terence Harper,» sa Mouse og leste fra skjermen på den bærbare datamaskinen. «Direktør i North Star Investors Group. Førtisju år gammel. Gift med Sandra Harper og har datteren Alice. Bor i nærheten av sentrum og to store motorveier.»

Pender stirret på datamaskinen over Mouses skulder. «Økonomien hans?»

«Tipp-topp,» sa Mouse. Han snudde seg i stolen og møtte Penders blikk. «Står her at denne fyren tjente en komma seks millioner dollar på å satse på kollaps i boligmarkedet. Det er i tillegg til lønn og bonus på en halv million dollar.»

Mouse snudde seg mot datamaskinen igjen, fikk opp Harpers bankutskrifter. Målet var i høyeste grad likvid. Kona hans kom ikke til å få noe problem med å skrape sammen finnerlønnen.

Dessuten så Terence Harper ut til å være akkurat den typen mål som Pender hadde sett for seg da han begynte å gjøre disse jobbene. En stinn aksjespekulant som hadde gjort seg rik på å selge den amerikanske drømmen, mens resten av landet slet med å betale avdragene.

Sånne som Harper, tenkte Pender, var grunnen til at de begynte å kidnappe bankfolk.

Det hele hadde vært Maries ide til å begynne med. Det hadde startet som en spøk, en vittighet ytret en regntung kveld i Seattle. Gjengen var samlet hjemme hos Sawyer og klagde på arbeidsmarkedet mens de drakk billig øl og spiste pizza. Studiestipendene var nesten oppbrukt, og eksamenstiden sto foran dem. Ingen av dem hadde noen fremtid å snakke om, bortsett fra Mouse.

«Hør her,» sa Marie. «Kanskje Mouse kan hacke seg til en million dollar, men for meg blir det enten å rane banker eller lage kaffe latte.»

De lo av henne, litt fulle og nedstemte. En dårlig actionfilm sto på i bakgrunnen, bygninger ble sprengt, og maskingevær tordnet. Pender strakte seg etter fjernkontrollen, skiftet kanal. Fikk nyhetene, de dystre fremtidsutsiktene: arbeidsløshet og tvangssalg.

«Det er dette jeg snakker om,» sa Marie. «Foreldrene mine tapte halvparten av det de hadde klart å spare opp, bare det siste halvåret.»

Mouse nikket. «Faren min måtte nesten gi fra seg huset.»

«Tror dere noen har tid til tre ungdommer med tre ubrukelige universitetsgrader?» sa Marie. «Det er ingen som tjener penger, bortsett fra bankfolk. Og de får betalt av våre skattepenger.»

«Entreprenører,» sa Sawyer.

«Kanskje du kan bygge hus,» sa Marie til ham. «Jeg har ikke musklene til det. Uansett er byggeboomen over. Byggearbeidere får ikke betalt, de heller.»

«Hva så?» sa Pender til henne. «Vil du begynne å jobbe på Wall Street?»

«Nei,» sa Marie. «Jeg vil ta pengene fra de jævlene.» Hun smilte da hun sa det, og hun møtte Penders blikk. «Tenk på det. Et par store jobber, og så kan vi pensjonere oss.»

Pender lo igjen. Han møtte Sawyers blikk. «En gang til, Marie,» sa Pender. «Vil du gjøre bankran til ditt levebrød?»

«Jeg har en grad i historie, Pender.» Marie snudde seg og så opp på ham fra gulvet. «Jeg har ikke lyst til å koke kaffe hele livet.»

Pender så seg rundt i rommet. De hadde grunn til å være desperate, alle vennene hans. Maries historiegrad var verdt akkurat nok til å gjøre henne overkvalifisert for enhver begynnerjobb. Hvis hun ville ha en karriere, måtte hun tilbake til skolebenken, og foreldrene hennes, som begge var leger, var fortsatt såret over at datteren hadde valgt humanistiske fag fremfor vitenskapen. De kom ikke til å betale mer skolepenger for henne.

Etter seks år med å stryke og kjempe, var Sawyers karaktersnitt en vits. Han hadde vært nær ved å gi opp flere ganger, tilbrakt et par netter i arresten, og det var bare med Penders hjelp at han – så vidt – hadde klart å kvalifisere seg til en grad.

Mouse hadde det best av dem alle. Han hadde kapret en praksisplass som programmerer hos Microsoft med utsikt til en lukrativ heltidsstilling. Men Mouse var innerst inne en hacker, og hans anarkistiske tilbøyeligheter passet ikke så godt overens med Microsofts etiske retningslinjer. På slutten av semesteret sto han uten jobb, og med en arbeidsløs far og en bankkonto som var i ferd med å gå tom, trengte Mouse penger, og det raskt.

De trengte alle penger. De hadde alle universitetsgrader, og grader skulle rede veien for karrierer. Det hadde de ikke, og det var på tide med en annen løsning. Men kriminalitet? Kriminalitet virket litt ekstremt. Pender ristet på hodet. «Å rane banker er tøft arbeid. Farlig.»

«Hva med kidnapping?» Det var Sawyer, sakte og tankefullt.

«Kidnapping, ja.» Marie nikket. «Mouse kan få oss nær Bill Gates.»

«Dra til helvete.»

«Vi kan tjene en million dollar i ett sveip.»

«Nei,» sa Pender. «Det er sånn folk blir tatt. Grådighet. Hvis man skulle kidnappe noen og slippe unna med det, så må man holde seg unna søkelyset.»

«Hva mener du?» sa Mouse. Nå var det ingen som smilte.

«Jeg mener at man kan ta en filmstjerne og kreve en million dollar, eller så kan man ta ti normale folk og be om hundre tusen,» sa Pender improviserende. «Man finner en direktør i et av de store selskapene, forteller kona at hun må betale hundre tusen i løpet av de neste tjuefire timene, og hun kommer til å gjøre det uten å tenke seg om. Det er bare en ubeleilighet når det handler om slike summer, ikke kriminalitet.»

«Du vil kidnappe ti mennesker? Kommer ikke politiet til å få snusen i det?»

«Ikke hvis man holder seg i bevegelse,» sa Sawyer.

«Ja,» sa Pender. «Ja. Man gjør en jobb, og så drar man til neste by. Gjentar samme prosedyre.»

Det var ingen som sa noe på et par minutter. Det var ingen som så hverandre i øynene. Sawyer stirret i gulvet. Mouse stirret på ølen. Marie ut på gaten. Hun så fulle studenter gå forbi. Pender skiftet kanal igjen, tilbake til actionfilmen. Denne gangen fulgte han nøyere med. Han var blitt urolig i magen, og tankene fløy i alle retninger.

Så rettet Marie seg opp. «Vel,» sa hun. «Vi behøver ikke å gjøre det til en karriere.»

Pender nikket. «Selvsagt ikke.»

Mouse satte seg opp. «Hvis vi gjorde én jobb, som du sa, så sitter vi igjen med hundre tusen dollar. Det blir tjuefem på hver. Ikke dårlig som sommerjobb å regne.»

«Ingen blir skadet.»

«Jeg kunne dra tilbake til Microsoft. Trygle om å få jobben tilbake.

«Og vi kunne kjøpe oss tid til å finne ut hvilke muligheter vi har,» sa Marie. Hun satte seg opp i sofaen og så intenst på Pender. «La oss gjøre det,» sa hun. «Bare én gang. Bare for å se om vi får det til.»

Pender så på Sawyer. Sawyer møtte blikket hans, men sa ingenting, ventet. «Jeg stemmer for at vi gjør det,» sa Mouse. «Vi er smarte nok. Vi kan få det til.»

Pender nølte et øyeblikk. Så nikket han. «La oss forsøke,» sa han. «Bare for å se om vi klarer det.»

Nå, her han satt i arbeidsbilen utenfor en bank i Minneapolis to år senere og ventet på at Terrence Harper skulle dukke opp, lurte Pender på om vennene hans noen gang virkelig hadde forestilt seg at de kom til å ende opp som yrkeskriminelle. Kanskje vi alle hadde utfordret hverandre, tenkte han. Kanskje ingen av oss ville være den som stakk hull på ballongen.

Mouse pekte bort på fortauet og fikk Pender til å rykke tilbake til virkeligheten. En middelaldrende mann med krum rygg hadde nettopp kommet ut fra North Stars kontorer og spaserte raskt nedover langs veien. «Det er vår mann.»

Pender kastet et blikk ned på datamaskinen. Han sammenlignet bildet på skjermen med den virkelige personen der ute. Samme kjeve, samme tynne hår. En vom og et krøllete slips og fremtoningen til en mann som ikke hadde tid til tull. Pender så på datamaskinen igjen. Så åpnet han døren til kassebilen. «Det er ham,» sa han. «La oss gå en tur.»