Belinda Bauer

Nysgjerrigper

Oversatt av Frank Lie

Belinda Bauer

Nysgjerrigper

Oversatt av Frank Lie

Til Simon, for hele den første tiden.

DEL 1

1

Å dø er ikke så lett som det ser ut til på film.

På film sklir en bil på isen. Den skrenser ut av veien og blir stående og vippe på kanten av en klippe.

Den faller utfor; den gjør noen rundkast, dørene løsner; den krøller seg sammen, gjør et nytt kast gjennom luften, treffer bakken igjen og seiler gjennom luften enda en gang – før den endelig stanser mot et tre med hjulene i været, som en rykende skilpadde. Andre sjåfører bråstanser på hvinende dekk og lar dørene stå åpne mens de stormer frem til kanten av stupet og stirrer med forferdede blikk, mens bilen –

Bilen legger seg til ro for effektens skyld.

Så eksploderer den i et flammehav.

Menneskene trekker seg tilbake, de skjermer ansiktene, de snur seg vekk.

På film trenger de ikke engang å si det.

På film er sjåføren død.

Jeg husker ikke stort, men jeg husker at de spilte Piña Colada-sangen på radioen. Du husker den sikkert. Om Piña Coladaer og om å havne i et plutselig regnskyll.

Jeg hater den sangen. Det har jeg alltid gjort.

Jeg lurer på om jeg kommer til å fortelle politiet sannheten om hva som skjedde. Når jeg får muligheten til det. Kommer jeg til å våge å fortelle dem at jeg forsøkte å bytte kanal da jeg kom til det isete partiet? På grunn av den sangen. Kommer de til å synes at det er morsomt? Eller kommer de til å riste på hodet og tiltale meg for uforsvarlig kjøring?

For å være ærlig så ville begge deler være en lettelse.

Jeg var på vei for å hente Lexi i Cardiff. Hun hadde vært et eller annet sted, jeg husker ikke hvor – på en skoletur kanskje? – men jeg husker at jeg gledet meg veldig til å se henne igjen. Det hendte ofte at hun tok toget hjem med vennene sine, men nå hadde været endret seg, og togene gikk ikke. Is på linjen eller noe sånt – du vet hvor mange unnskyldninger togselskapene har for å være upålitelige. Da jeg var på Lexis alder, kunne man stille klokken etter togene; nå kan man knapt nok stille datoen med noen som helst sikkerhet.

Hvor var jeg?

Å jo, jeg befant meg på A470. De gamle tømmeplassene tronet over meg, og terrenget skrådde bratt nedover mot dalen nedenfor. Det er selvfølgelig gress og trær overalt nå, takket være det gamle kullgruvestyrets beplantningsprogram, men mye av det hadde vært tømmeplasser, uansett hvor mye vi forsøkte å kalle det fjell. Fjell blir ikke til svart grøt som begraver små barn ved skolepultene deres, slik dette landskapet gjorde den gangen for så mange år siden. Jeg husker det, forstår du, og jeg husker den lille Williams-gutten med det dårlige øyet som kom på rugbytreningen den ene uken og ikke den neste, og aldri mer. Men andre minner er vaklende, eller ikke tilstedeværende i det hele tatt.

Jeg husker at jeg tenkte: Oi sann, DET hadde du ikke regnet med, Sam! Og så traff jeg autovernet og lurte på hva slags løgn jeg ville bli nødt til å servere Alice for å bortforklare bulken i Focusen. Vi hadde bare hatt den i et halvt år, og hun fortalte meg bestandig at jeg kjørte for fort. Men før jeg i det hele tatt rakk å komme på en god løgn, hoppet bilen på sett og vis opp i luften, og plutselig befant jeg meg på feil side av autovernet, og der fantes det ikke stort annet mellom meg og Taff-elven enn et 60 meter høyt stup.

Stupet var delt opp i fire deler.

Bilen traff bakken med fronten først, og frontruten knustes og ble til et blondemønster med en lyd som om noen hadde most en kjempebille under foten.

Så fulgte stillheten, mens jeg seilte gjennom luften som en lerke.

Så traff den bakken igjen – det knaste i ødelagt metall på alle kanter, og gresset var et par centimeter fra nesen min. Jeg forsøkte å trekke til meg hodet, men jeg hadde null kontroll, og jeg så de fuktige gresstustene og gjenværende iskrystallene, store og glitrende som middagstallerkener.

Så fulgte mer av den vidunderlige stillheten mens jeg så på den grå snøværshimmelen som gled forbi i langsom kino, og jeg lurte på hvem som skulle hente Lexi nå. Vi hadde bare én bil. Kanskje hun kunne overnatte hos Debbie – det var en søt og snill jente.

Da bilen traff bakken denne gangen, bet jeg meg i kinnet og kjente jernsmaken av blod i halsen. Døren falt av, og jeg så at min egen høyrearm kavet like ved åpningen idet vi lettet igjen – jeg og bilen vi hadde kjøpt sammen hos Evans Halshaw i Merthyr. Det hadde vært en demonstrasjonsbil, så vi fikk to tusen pund i avslag, men den luktet som ny likevel, og det var det viktigste, sa Alice.

Hun kom til å bli fryktelig sint på meg.

Jeg husket ikke at vi traff bakken fjerde gang, men jeg formoder at vi må ha gjort det, for ellers ville jeg ikke vært her – da ville jeg vært verdens første Ford Focus-sjåfør i verdensrommet.

Så flaks som jeg har, ville jeg sannsynligvis ikke ha husket det engang.

*

Trafikken hadde bremset ned og sneglet seg frem, og atten år gamle Patrick Fort kunne se de blå lysene som blinket lenger fremme.

«Ulykke», sa moren hans.

Patrick svarte ikke på meningsløse ytringer. De hadde øyne å se med begge to, ikke sant?

Han sukket og ønsket at han hadde sittet på sykkelen sin. Da var ikke trafikkork noe problem. Men moren hans hadde insistert på å kjøre – til tross for at Patrick ikke likte å kjøre bil – fordi han hadde på seg penklærne i forbindelse med intervjuet. Han hadde på seg den eneste skjorten han eide og hadde med krage, den grå flanellbuksen som klødde på lårene, og skoene som ikke var joggesko.

«Jeg håper ingen er kommet til skade», sa hun. «Har antagelig sklidd på isen i svingen.»

Heller ikke nå sa Patrick noe. Det hendte ofte at moren pratet på den måten – lagde unødvendig støy for sin egen oppbyggelses skyld, som om hun ville overbevise seg selv om at hun ikke var døv.

De rullet langsomt frem mot en tilsynelatende utålmodig politimann iført refleksvest, som sto og veivet med armen for å få bilene til å passere i den åpne filen.

Nå kunne de se hvor bilen hadde forsvunnet ut over kanten. Det var en dyp bukt i det matte sølvfargede autovernet, som om det hadde forsøkt å holde bilen tilbake så lenge som mulig før det til slutt hadde måttet gi slipp på den med et bøyd sukk. En gruppe brannmenn sto og så ut over kanten av stupet. Patrick antok at opplæringen deres i hvert fall gjorde dem kvalifisert til det.

«Å, du godeste», mumlet Sarah Fort. «Stakkars mennesker.»

Bilen foran dem hadde stanset, og Patrick kunne se at alle som satt i den, strakte hals mot venstre.

Nysgjerrigperer. Desperate etter å få et glimt av døden.

Politimannen ropte et eller annet til dem og viftet rasende med armen for å få dem til å kjøre videre.

Før morens bil rakk å sette seg i bevegelse igjen, åpnet Patrick døren og hoppet ut på asfalten.

«Patrick!»

Han ignorerte henne. Luften utenfor bilen var oppkvikkende, og skråningen over ham virket plutselig mer virkelig – en truende kolle av fast masse, dekket med et gulrødt teppe av dødt vintergress. Han gikk bort til brannmennene.

«Patrick!»

Patrick lente seg mot det som var igjen av autovernet, og kikket ned i dalen. En bil lå der som død, med hjulene i været, fastklemt i en liten treklynge like ved elvebredden. Et spor av vrakrester tegnet opp ruten den hadde fulgt fra veien – en dør, et ukeblad, et stykke forvridd pyntelist. Radioen spilte fremdeles i ulykkesbilen, og Patrick kunne høre at en sang med blikkbokslyd steg opp mot dem fra dalen. «In Dreams» med Roy Orbison – 1963. Patrick brydde seg ikke om musikk, men han glemte aldri en utgivelsesdato.

«Hva skjedde?» spurte han.

Den nærmeste brannmannen snudde seg mot ham med en rullings godt plassert mellom leppene. «Hvem er du?»

«Er det noen i bilen?» sa Patrick.

«Muligens. Kom deg tilbake til bilen din.»

«Er de døde?»

«Hva tror du?»

«Jeg klarer ikke å avgjøre det herfra», sa Patrick og trakk på skuldrene. «Gjør du?»

«Kom deg vekk herfra, di blære. Vi jobber.»

Patrick så med rynket panne ned mot hånden hans. «Du røyker og glor på en bil.»

«Se til helvete og kom deg hjem, hører du!»

«Du trenger ikke å banne.»

«Forsvinn.»

«Patrick!» Moren dukket opp og tok ham i albuen og sa unnskyld til brannmannen, selv om hun umulig kunne ha visst hvorfor.

Patrick tok en siste titt. Ingenting rørte seg der nede. Han lurte på hvordan det var inne i bilen – stille og fordreid og blodig, og badet i Roy Orbison som sang høyere og høyere, som om det var en slags engletortur.

Han rev seg løs fra morens hånd, og da sa hun unnskyld til ham. Hun unnskyldte seg for alt, bestandig.

De satte seg inn i bilen igjen, og moren kjørte videre – men mye langsommere nå.

2

Tracy Evans hadde forestilt seg at den nevrologiske avdelingen i Cardiff skulle gi henne mer enn nok av tid til å komme à jour med lesingen. Massevis av ro og stillhet. Hun hadde ikke forventet at alle de komatøse pasientene skulle kaste opp på papptallerkener, pisse på pappflasker, eller bruke ringeknappene som fikk henne til å føle seg som en fordømt flyvertinne – uten at hun hadde de samme fordelene, eller utsikter til å bli gift med en pilot.

Hun hadde gledet seg til fraværet av mas, og til Rose i blomst, den tredje boken i Rose Mackenzie-serien. I den første hadde Rose Mackenzie tatt eksamen på barnehjemmet, blyg og vakker, og jomfru fremdeles, til tross for at det var blitt gjort flere pirrende forsøk på å ta dyden hennes. I den andre hadde hun fått pengene sine, og en slubbert ved navn Dander Cole hadde stjålet hjertet hennes – før hun – idet hun sto på konkursens rand – ble reddet av sin egen formynder, Raft Ankers, som kunne beskrives med bare enstavelsesord: høy, mørk og kjekk. Rafts hemmelige (og derfor uten tvil tragiske) fortid holdt ham fra å vie henne noe annet enn en høyst formell oppmerksomhet, men Tracy visste selvsagt hva Rose ennå ikke var i stand til å se – at glørne som glødet i dypet av hans bunnløse blikk, bare ventet på å flamme opp i lidenskap.

Tittelen alene – Rose i blomst – lovte mye med hensyn til flammende begjær, og 24 år gamle Tracy hadde fylt tomrommet ved Cardiffs nevrologiske avdeling med akkurat det løftet i tankene. Hun hadde sett for seg rader med sovende pasienter, fredfullt hvilende mellom maskinene, mens hun selv beveget seg lydløst blant dem – mer som en nattvakt enn som sykepleier – eller var i ferd med å bla langsomt over til neste side i det gule lyset fra en enslig lampe …

Virkeligheten hadde imidlertid vist seg å være ganske så irriterende annerledes, på måter Tracy knapt hadde kunnet forestille seg, og aldri hadde opplevd. Noen få pasienter var i dyp koma – som om de lå helt urørlige i dyp søvn – men andre befant seg i et vidt spekter av vegetative tilstander. Tracy utførte alle vanlige sykepleieroppgaver – skiftet drypp og katetre, vasket med svamp, administrerte medisiner og næringstilførsel, og noterte respirasjons- eller bevegelsesendringer. Men her var det også salve som skulle masseres inn i huden for å holde den myk, sidegrinder som måtte settes opp hos de pasientene som kavet og bakset i sengen, og liggesår som måtte avverges hos dem som ikke gjorde det. Det var gisp og stønn og blunking og uforståelige rop som måtte oversettes til begripelige anmodninger om vann eller kanalbytte på tv. Det var bleier som måtte skiftes, og rumper som måtte tørkes rene for suppeaktig, oransje avføring. Fysioterapeuter kjempet støyende med stivnede lemmer og hender som liknet på klør. Det var skinner som skulle festes med stropper rundt ben, og slappe kropper som skulle flyttes over i rullestoler, eller over på vippebord, der pasientene hang som om de var korsfestet – alt i et forsøk på å forhindre at de krøllet seg sammen i krokete fosterstillinger og ble til baller det ikke var mulig å rette ut igjen.

Kort sagt var det et lurveleven uten like. Kombinert – i hvert fall for Tracys vedkommende – med en prikkende redsel for at de livløse pasientøynene skulle følge med på hva hun foretok seg, og vente på en anledning til …

På toppen av det hele var det vaktinnvielsen – en smertefull Clostridium difficile-infeksjon, som fikk Tracy til å sitte tvekroket over toalettet fem–seks ganger om dagen, og som etterlot henne fullstendig pumpet, både bokstavelig og billedlig talt. De andre pleierne kalte det «diff-dritten» og fortalte henne at det ikke kom til å bli så ille neste gang. Tracy sverget på at hun skulle lære av den feilen hun hadde gjort, og at hun ville begynne å søke på andre jobber med det samme, før neste gang fikk sjansen til å bli denne gangen.

I mellomtiden lærte hun at det fantes greie komapasienter og vriene komapasienter. En mer erfaren kollega, Jean, fortalte henne det på en måte som fikk henne til å forstå at dette var noe man visste, og at det var greit å vite det, men ikke å snakke åpent om det.

Greie komapasienter var stille. Da lagde ikke lyd, de slo ikke vilt rundt seg når man forsøkte å hjelpe dem. De fikk ikke lungebetennelse og krevde masse ekstra oppmerksomhet, og de dro ikke ut ernæringssondene og dryppene sine. Greie komapasienter hadde familier som var høflige og ikke rotet til stedet med saker og ting hjemmefra, og som hadde med små gaver – bestikkelser, egentlig – til pleierne, i håp om at de ville ta godt vare på deres kjære i de lange timene som var preget av deres eget fravær. Det sto alltid minst to åpnede konfektesker inne på sykepleiernes hvilerom; Tracy likte dem med nøtter, og hun pleide å løfte av det øverste laget før det var tomt, for å sikre seg de med harde kjerner i det nedre laget før noen andre rakk å ta dem.

Det var en kjent sak – i hvert fall blant pleierne – at greie komapasienter også hadde vært bra mennesker i det livet de hadde levd tidligere. De var her på grunn av slag forårsaket av overanstrengelse, bilulykker de selv ikke hadde vært skyld i, og fall fra stige i forbindelse med at de hadde hjulpet naboen med å rense takrennen, eller hadde forsøkt å redde en katt ned fra et tre. Greie komapasienter ble strøket over pannen og fikk vennlige ord hvisket i øret, som en oppmuntring for å få dem til å vende mentalt uskadd tilbake til denne verden.

Vriene komapasienter skrek hele natten lang, eller var nær ved å bli kvalt av selv den tynneste grøt, eller grep tak i sengegrindene og skramlet med dem som om det skulle vært gitteret i et gammeldags bur. De ropte høyt og fektet og kavet, og noen ganger traff de pleierne med en knyttneve eller en fot. De fikk rene bleier og gjorde på seg igjen nesten med det samme – det kunne virke som om de gjorde det bare på faenskap – og pådro seg vedvarende infeksjoner som krevde ekstra pleie hele natten gjennom. Vriene pasienter var her på grunn av overdoser, råkjøring og fylleslagsmål utenfor puber. Familiene deres var krevende og mistroiske. Vriene pasienter opplevde stramme lepper og brysk håndtering, og selene deres ble strammet av hensyn til «deres eget beste».

Det ble ikke notert ned noe om disse forskjellene, og de ble heller ikke diskutert med legene eller pasientenes familier, men alle pleierne var oppmerksomme på skillet. Første gang Jean viste Tracy rundt på avdelingen, gikk hun fra seng til seng og fylte Tracys hode med levnetsskildringer som aldri kom til å bli omskrevet eller strøket – eller bekreftet som sanne.

«Denne stakkars fyren skulle kjøpe en forlovelsesring til kjæresten sin da han ble påkjørt av en taxi. Jeg tør vedde på at sjåføren satt og pratet i telefonen», sa Jean. «Jenta kommer innom etter arbeidstid og bare skriker og skriker. Hver eneste dag i sju måneder. Søt, liten sak som sier at hun vil gifte seg med ham fremdeles. Det gjør vondt i hjertet å oppleve henne.» Hun sukket og virket oppriktig, så Tracy nikket på en måte som hun håpet ville indikere at hun også kjente at det stakk litt i hjertet – selv om hun tenkte at hvis hennes (hypotetiske) kjæreste hadde ligget i koma i mer enn noen uker, ville hun antageligvis bare trukket seg ut av det og gått videre; hun ville ikke blitt værende for å se på at han gjorde i buksen de neste 50 årene.

Jean fortsatte videre til neste seng. «Denne her», sa hun og nappet bryskt i lakenene som lå over brystkassen til den middelaldrende mannen, «falt ned fra broen i enden av Queen Street. Sannsynligvis var han full. Eller så forsøkte han å stikke av fra politiet. Burde ikke befunnet seg ute på broen i utgangspunktet; det er en jernbanebro, vet du, ikke en fotgjengerovergang.»

Tracy visste det. Hun hadde selv sjanglet under den mang en fredags- og lørdagskveld når hun tråklet seg de snaue to kilometerne fra Evolution og tilbake til huset hun delte med tre andre jenter. Det hang alltid folk over rekkverket på broen med spraybokser, eller de konkurrerte om hvem som var modigst når togene rullet ut fra stasjonen på Queen Street.

«Denne her er en sann plage», hvisket Jean over en annen mann. «Skråler og skriker. Noen ganger på et annet språk. Får meg til å lure på om han har noe å skjule.»

Tracy nikket bergtatt.

«Han får oss til å løpe frem og tilbake som hodeløse høner. Voldelig kan han også være.»

«Virkelig?»

«Vel, jeg formoder at han ikke mener å være det», sa Jean og trakk på skuldrene, «men han kan gå løs på både det ene og det andre. Han er fryktelig sterk. Han brakk fingeren på Angie.» Hun nikket mot en vakker, mørkhåret sykepleier med hvit teip på venstre hånd, så kastet hun et alvorlig blikk tilbake på Tracy.

«Så vær forsiktig.»

«Det skal jeg.»

«Og familiene», sa Jean med et blikk som fortalte at Tracy snart kom til å oppdage det selv. «Du må ikke la dem herse med deg. Det er du som kan dette faget, ikke dem. Husk det.»

«Det skal jeg», sa Tracy bestemt og så seg omkring på avdelingen. To på vakt, tolv senger – i ti av dem lå det mennesker som verken var døde eller levende, som hadde kjøpt billett til livet etter dette, men som i etterkant, på en eller annen måte, hadde fått avreisen utsatt, og som akkurat nå lå i forhandlinger om hvorvidt de skulle fortsette videre eller snu og reise hjem igjen.

3

Han hadde vært hos mange leger, men det var først da han begynte på skolen som femåring, at Patrick forsto at det var noe i veien med ham. Han hatet klassekameratenes uro og fysiske adferd på lekeplassen – der ingen andre var interessert i å rydde området for grus for så å sortere den etter størrelse.

I klasserommet fantes det ingen oppgave som var for komplisert for ham, og få han ikke klarte å fullføre. Mens de andre barna stormet ut for å leke, ville Patrick vri seg og skrike dersom læreren forsøkte å få ham til å ta en pause fra alfabetet eller summeringsoppgavene. Han var som en igle når det gjaldt å suge til seg lærdom.

Han dekonstruerte matboksen sin og kvittet seg med alt som var rødt, og det var en besettelse for ham å gjenta alt som ble sagt til ham. Han la trykket på ett ord om gangen for å smake på de endringene det medførte.

LEGG ned krittet.

Legg NED krittet.

Legg ned KRITTET.

Og fremdeles sto han med krittet i hånden.

Ingen avviser avvik raskere og mer brutalt enn barn. Det varte ikke lenge før Patrick ikke ble invitert med hjem og i selskaper, og han ble stengt ute fra grupper og leker. Men han ville ikke i selskap, han hatet grupper, og han forsto seg ikke på leker, så det plaget ham ikke. Når alt kom til alt, var han fascinert av maurens rytme, men det betød ikke at han ønsket å bli en maur.

Inntil han fylte sju år …

Barn hadde ikke adgang hos bookmakeren, så mens hans far fulgte med på hestene og hundene på den store skjermen, satt Patrick under disken nærmest døren, innestengt bak sykler og en gammel, svart labrador som enten var våt bestandig eller bare luktet slik. Noen ganger kunne menn stille seg foran Patrick uten i det hele tatt å vite at han var der. De lente albuene mot disken for å lese om løpere og ryttere på sidene som var hengt opp på veggen med tegnestifter, og han betraktet knærne og skrittene deres, og sølemerkene støvlene deres satte igjen på linoleumen. Han kunne høre skrapingen fra de billige, små kulepennene etter hvert som de rablet inn valgene sine over hodet på ham, og mumlingen deres når de tapte, og det virket det som de gjorde hele tiden.

Av og til la de merke til ham og bøyde seg ned og sa: «Hallo der nede» og «Går det bra med deg, gutten min?». Men når det skjedde, lirket Patrick seg alltid nærmere hunden for å søke støtte der, og svarte ikke noe. En gang var det en mann som rakte ham en Milky Way, og labradoren snappet den til seg og spiste den i to jafs – med papir og det hele.

«Han sier ikke stort, gjør han vel?» var det en gang en gammel mann som bemerket til Patricks far, og faren svarte trofast: «Han tenker.»

Faren fortalte alltid sannheten: Patrick tenkte – på hvordan luften luktet som gummi når den freste ut fra sykkelhjulventiler, på oddsen som endret seg på skjermene og fikk navnene på hestene til å hoppe som lopper, opp og ned på listen, og på hvorfor hunder hadde rosa gommer, men svarte lepper.

Fordi han ble lagt mindre og mindre merke til, begynte Patrick å sette pris på plassen sin ved døren, der han kunne observere uten å bli observert.

Det var en varm sommerdag, og Patrick tegnet omrisset av den sovende labradoren på linoleumen med en kulepenn da det kom et sjokkert stønn fra mennene hos bookmakeren – etterfulgt av en grufull stillhet.

Patrick krøp frem fra plassen sin under disken og forbi mennenes sko, til han sto bare noen centimeter fra den kjempestore tv-skjermen.

Nærheten gjorde pikslene godt synlige, en fiolett jockey trasket over det smaragdgrønne gresset med en sadel som burde ha sittet på en hesterygg, over armen.

Patrick tok på gresset og kjente at det grønne summet varmt rundt fingrene.

«Hva gjør den ungen her?» var det noen som ropte, og faren reiste seg og rakte frem hånden.

Patrick trakk seg tilbake. Han hatet å leie, det fikk det til å verke i knoklene. Men det forfjamset ham å se at faren hadde tårer i øynene. Av en eller annen grunn som Patrick ikke forsto, fikk det ham til å ta faren i hånden uten å klage. Han holdt den til og med mens de krysset den travle gaten, og hele veien bort til den fine pubbaren på Rorke’s Drift. Der kjøpte faren en cola til ham, på en flaske som så ut som om den var blitt presset sammen på midten, og dunket sin egen halvliter forsiktig mot den med et lite klirr.

«Skål for Persian Punch», sa han med grøtet stemme og kløp ham i nesen, hvilket var omtrent jevngodt å tørke den på ermet, men ikke like vanlig.

«Skål for Persian Punch», svarte Patrick, selv om han først senere fikk vite at Persian Punch var en hest.

Hadde vært en hest.

Han glemte aldri den følelsen det hadde gitt ham. Den forunderlige fornemmelsen av at han akkurat da sto faren nærmere enn han noen gang hadde stått noe annet menneske. At han nesten kunne dele følelsene hans med ham. For første gang fikk Patrick en fornemmelse av det de andre barna syntes å vite instinktivt – at de var en del av noe større, noe mystisk.

Noe han endelig ønsket seg, men som han fremdeles ikke visste hvordan han skulle få.

Det å oppdage at han manglet en avgjørende link, forvandlet skolen til en daglig lidelse for Patrick. Alle andre satt på nøkkelen til popularitet og lykke, og de klumsete forsøkene hans på å finne sin egen nøkkel endte alltid med at de andre barna så rart på ham eller slengte spydigheter til ham. Klassekamerater gjemte blyantene hans bare for å se på raseriet hans, og en guttegjeng pakket vinterjakken hans rundt en stein og kastet den opp på taket på sykkelskuret. Frustrasjonen gjorde ham forvirret og sint, og vanskelig hjemme, der han fikk foreldrene til å skrike til hverandre bak lukkede dører. Patrick kunne presse kinnet mot det kjølige, malte treverket og lytte til morens stemme, som hylte hysterisk: «… kan ikke fortsette på denne måten! Jeg skulle ønske vi aldri hadde fått ham!»

Han likte at hun ble slik, for da tok faren ham med på lange spaserturer over Beacons – bare de to sammen – mens hun ble igjen hjemme og trakk for gardinene for å få sove. «Jeg må komme til hektene igjen», pleide hun å si med trett stemme, og når de kom hjem igjen etter en lang stund, drakk de te i et mørklagt hus – i stillhet for ikke å vekke henne – og faren pleide å sette vekk vodkaen på forskjellige steder hver gang.

Til slutt, da Patrick var åtte år gammel, hadde Mark Bennett – et monster av en gårdsgutt – ropt «Idiot!» og slått ham i ryggen mens han husket i lekestativet. Patrick falt ned på bakken og ble liggende og gispe opp mot himmelen til han fikk igjen pusten. Da han endelig kom seg langsomt på bena, satt den større gutten allerede i husken og lo mens han svingte høyt til værs. Patrick gikk til side og ventet på at husken skulle komme susende ned og forbi ham – så slo han Mark Bennett rett i ansiktet med et balltre. Balltreet kombinert med farten på husken gjorde at gutten gikk rett i bakken etter først å ha tatt en imponerende salto, som en hel generasjon Brecon-barn kom til å påstå at de hadde sett med sine egne øyne.

Skolen hadde ringt Patricks mor, som hadde brutt ut i gråt og lagt på. Så hadde de ringt faren, som hadde reist fra arbeidet midt på dagen for å hente ham.

Og det hadde tatt livet av ham.