Horacio Castellanos Moya

Tyrannminne

Oversatt av Christian Rugstad

Horacio Castellanos Moya

Tyrannminne

Oversatt av Christian Rugstad

TIL J. C. R.,

SOM JEG EN GANG FORÆRTE EN PIPE

Ville det ikke ha vært riktigere at det ikke var noe tilbake av et liv, absolutt ingenting? At døden innebar at man ble borte for enhver som har et bilde av en? Ville ikke det være mer hensynsfullt overfor dem som kommer etter? For muligens er det slik at alt som blir tilbake av oss, utgjør et krav, en byrde som tynger dem. Det er kanskje derfor menneskene ikke er frie. Det er for mange av de døde i oss, og de biter seg fast.

Elias Canetti

Første del

Haydée og flyktningene

(1944)

Haydées dagbok

Fredag 24. mars

Pericles ble arrestert for syv dager siden. Jeg trodde de ville sette ham fri i dag, etter en uke, slik de har pleid å gjøre. Men nå er situasjonen en annen. Oberst Monterrosa fortalte meg det i dag på kontoret sitt. Han sa det med en beklagende mine, for han har respekt for Pericles: «Jeg beklager, doña Haydée, men generalens ordre er utvetydig. Don Pericles forblir fengslet inntil videre.» Jeg forsto at generalen følte et annet sinne, en annen frykt da jeg fikk vite at mannen min ikke satt innesperret på rommet ved siden av kontoret til oberst Monterrosa, politisjefen, men var plassert i en av cellene i kjelleren. Denne første dagen fortalte obersten meg at han beklaget så meget, men at beslutningen om å behandle Pericles strengere, var blitt tatt på høyere hold. Når mannen min satt fengslet tidligere, fikk han – med oberstens tillatelse – venner på besøk, og vi spiste alltid lunsj og middag sammen, laget av María Elena og meg. Nå er Pericles fullstendig isolert på cellen, og slippes bare opp til rommet én gang om dagen, ved lunsjtid, for å møte meg. Men jeg burde ikke klage. Situasjonen er langt verre for don Jorge og de andre politiske fangene.

Etter at jeg hadde pratet med oberst Monterrosa, gikk jeg hjem og ringte svigerfar og spurte om han visste hvorfor Pericles ikke slippes fri. Han svarte at generalen har sine grunner, og at jeg måtte være tålmodig. Jeg protesterte ikke. Svigerfar er en mann av få ord, tro mot generalen, og han irriterer seg over Pericles’ kritiske artikler. Hver gang jeg har spurt ham hvorfor Pericles er blitt arrestert, har han svart at all ulydighet bør straffes.

Etterpå ringte jeg hjem til foreldrene mine for å fortelle dem den dårlige nyheten. Mor spurte hvordan Pericles tok det. Jeg svarte at jeg fikk inntrykk av at han hadde ventet det, for hans eneste kommentar var: «Det er åpenbart at mannen er livredd nå.» Pericles sier aldri generalen, eller herr presidenten, eller naziheksedoktoren, som far og vennene hans kaller ham, men bare «mannen». Mor spurte om Betito og jeg ville komme over på middag. Jeg svarte ja takk. Betito er mors yndlingsbarnebarn, og den yngste av barna mine.

Om kvelden kom Raúl og Rosita Alvarado, naboene våre, på besøk. De okket seg over at Pericles ikke var blitt satt fri, skjønt de er veldig forsiktige med å uttrykke sine egne politiske meninger. Raúl er lege, men det han virkelig brenner for, er astronomi. Han har et teleskop, og hver gang det skjer noe spesielt på himmelen, som han alltid har god oversikt over, som en meteorsverm, for eksempel, inviterer han Pericles til å tilbringe en våkenatt sammen med ham. Rosita, kona hans, hadde med seg noen ukeblader som hun hadde fått i klubben Gode Naboer, som støttes av den amerikanske ambassaden, og som de er medlemmer av. Jeg kunne tenke meg å bli medlem selv, skjønt Pericles kan ikke fordra den.

Lørdag 25. mars

Jeg har begynt å skrive denne dagboken for å fylle de ensomme stundene. Siden vi giftet oss, er dette første gang jeg har vært borte fra Pericles i mer enn en uke. Da jeg var ung, skrev jeg dagbok. Det ligger en bunke av dem i minnekisten min. Jeg skrev dem den gang jeg satt på rommet mitt og drømte meg bort i roman etter roman. Så giftet jeg meg, og deretter kom barna og alt som følger med av plikter og ansvar.

I morges hadde far og jeg en lang prat før han dro ut til kaffeplantasjen. Jeg spurte om han trodde det var mulig å presse generalen til å løslate Pericles. Han fortalte at kaffeprodusentene har avtalt et møte med den amerikanske ambassadøren om noen dager, og at han vil ta opp Pericles’ sak som enda et brudd på pressefriheten i landet. Først fengslet diktatoren don Jorge, sa han, eieren av Diario Latino, som mannen min skriver for, så stengte han presseklubben i januar, og nå har han også gått løs på journalistene. Men han sa at heksedoktoren er blitt gal, og ikke hører på noen lenger, «ikke engang på svigerfaren din». Faren min respekterer svigerfar, selv om han iblant kaller ham «oberst Surpomp», og ikke liker hans nesegruse lydighet overfor generalen.

I tolvtiden gikk jeg til mannen min med bøker og sigaretter. Vi spiste i taushet. Så fortalte jeg om ting som hadde skjedd i familien. Han sa at mangelen på naturlig lys og den klamme luften i kjelleren gikk ham på nervene. Jeg liker ikke at han er så blek, eller hosten hans, som er i ferd med å bli kronisk. Han gjentok at «mannen» føler seg truet, at han er paranoid. Ellers ville han ikke ha stengt ham inne i denne cellen i kjelleren og holde ham arrestert.

Senere på dagen stakk jeg innom Clemen, eldstesønnen min. Han er opprørt over at faren hans fortsatt sitter fengslet. Jeg fortalte ham at bestefaren hans hadde rådet meg til å vente, at det ikke var noe vi kunne gjøre. Clemen er en hissigpropp, og lite forsiktig; han skjelte og smelte og kalte generalen «møkkadiktator». Han sa at ingen likte ham lenger, og at han burde gi fra seg makten og dra til helvete. Jeg ba ham om å dempe språkbruken. Han lovet å komme til lunsj i morgen, søndag, sammen med Mila og barna.

Utpå ettermiddagen kom Carmela for å ta en kopp kaffe med meg på terrassen. Hun er min beste venninne, og vi har kjent hverandre siden skoledagene. Hun hadde med seg en deilig sitronpai. Hun var lei seg for at Pericles ikke var sluppet fri ennå, og sa at det igjen verserer rykter om et statskupp.

For en stund siden, da jeg hadde satt meg ned for å skrive, ringte søsteren min, Cecilia. Jeg fortalte henne hva som hadde skjedd med Pericles, men vi begynte straks å prate om hennes problemer, for hun har det langt vanskeligere enn meg, stakkar. Mannen hennes, Armando, er blitt alkoholiker, og blir aggressiv og brutal når han drikker. Han har aldri slått henne, for han er redd for faren vår, men han roter seg alltid opp i trøbbel og ender på horehuset. De bor i Santa Ana, hvor vi ble født og gikk på skole, og hvor jeg giftet med Pericles. Der ligger også det store, gamle huset etter bestefar, som far har omgjort til kaffeplantasje.

Søndag 26. mars

Patricia ringte tidlig på morgenen fra Costa Rica. Jeg fortalte henne at faren hennes fortsatt sitter fengslet. Det ble stille lenge. Hun er den mest fornuftige av de tre barna mine. Det er hun som er mest lik Pericles, og som står ham nærmest. Hun spurte meg hvordan humøret hans var. Jeg svarte at det ikke var noe i veien med humøret hans. Det som bekymret meg, var hosten hans. Hun fortalte meg at også mannen hennes har en kraftig forkjølelse. Patricia og Mauricio giftet seg første desember i fjor i San José; vi var i bryllupet. Hun ba meg ringe så snart Pericles var satt fri. Stakkars Patricia. Det er første gang hun er langt hjemmefra mens faren hennes sitter i fengsel.

Etterpå gikk jeg til morgenmesse, som jeg gjør hver søndag. Jeg ba for at mannen min snart slippes ut av fengselet, selv om han ikke tror på Gud og ikke vil ha noe med prester å gjøre. Han har alltid respektert min tro, på samme måte som jeg respekterer hans meninger. Etter messen ble jeg stående og prate med Carmela og noen andre venninner. De spurte om jeg ville bli med til klubben, men jeg hadde mye å gjøre hjemme, ikke minst fordi María Elena har reist en tur hjem til landsbyen. Én helg i måneden besøker hun familien sin, som bor under vulkanen, ikke langt fra fars kaffeplantasje.

Resten av formiddagen gikk med til å lage kylling med ris og rødbetesalat. Betito hadde dratt for å bade i klubben, og kom hjem litt før tolv for å slå følge med meg til Palacio Negro, Det svarte palasset, som vi kaller politiets hovedkvarter. Betito får ikke lov til å bli med inn på besøksrommet sammen med meg, men må holde seg på venteværelset. Generalens ordre. Jeg er den eneste som har tillatelse til å tilbringe en halvtime sammen med mannen min hver dag. Pericles var i godt humør. Jeg tenkte at han kanskje hadde fått gode nyheter, men han sa ingenting. Jeg har fått beskjed om at jeg ikke må snakke politikk når jeg besøker ham, for veggene har ører.

Clemen, Mila og de tre barnebarna våre kom presis klokken ett. Barna er veldig viltre og uskikkelige. Marianito er bare fem år og allerede en liten djevelunge; tvillingene Alfredito og Ilse er bare tre, og ser ut til å følge i storebrorens spor. Pericles mister lett tålmodigheten med dem. Han synes de er noen uregjerlige skrikerunger. Han påstår at Clemen og Mila ikke er det ideelle foreldreparet. «Hva annet kan man vente når faren er et surrehode og moren er en svime,» sa han rasende etter at ungene hadde gått inn i biblioteket og ødelagt flere av bøkene hans. Jeg skjente på ham. Da de kom i ettermiddag, begynte de å løpe rundt i huset mens de ropte på bestefar. Når Marianito først roer seg, er han en søt og kjærlig gutt. Han er prikk lik Clemen da han var på hans alder.

Etter lunsj, da Mina var ute på patioen og passet barna, som lekte med Nero, den gamle hunden vår, spurte jeg sønnen min hva som vil skje med Pericles hvis han blir sittende i fengsel under et statskupp. Clemen sa bestemt at det ville være det beste, for da ville han bli satt fri med det samme. Så spurte jeg ham om hva som ville skje med bestefaren hans, oberst Aragón, som alltid har vært lojal overfor generalen. Han svarte at det kom an på hvordan han forholdt seg til kuppet. Jeg deler ikke Clemens tro på at et statskupp er den beste garantien for at Pericles kommer hjem. Jeg er redd, og vil helst være sammen med mannen min hvis noe sånt skulle skje. Jeg forstår meg ikke på politikk. Det jeg vet, er at sønnen min er lettsindig og ganske så tankeløs. Generalen har tross alt styrt dette landet med jernhånd i tolv år.

Utpå ettermiddagen dro jeg til klubben. Jeg fikk jeg høre at Betito hadde vært der og drukket øl sammen med noen klassekamerater, i smug, selvfølgelig, for han er bare femten år. Da han kom hjem, ga jeg ham en skjennepreken og sa at det var sjofelt å benytte seg av farens fravær på denne måten. Pericles er veldig striks, og ville ha straffet ham hardt. For noen år siden hadde han de samme problemene med Clemen.

Etter middag hadde jeg en lang prat med svigermor – Mamá Licha, som vi kaller henne alle sammen – i telefonen. Hun har leddgikt, stakkar, og har vondt for å gå. Hun sa at hun spør svigerfar hver dag om når de vil løslate Pericles, men at han bare svarer med et irritert grynt. Svigermor forguder mannen min, hennes førstefødte. Hun spør etter Patricia, og klager over at hverken Clemente eller Betito har besøkt henne i løpet av de siste to ukene. Svigerforeldrene mine bor i Cojutepeque, førti kilometer herfra, hvor obersten er guvernør.

Senere ringte mor for å fortelle meg at de nettopp var kommet tilbake fra kaffeplantasjen, hvor de hadde spist lunsj sammen med noen vennepar, deriblant mister Malcom, den britiske handelsattacheen, og kona hans. Jeg går ut fra at mennene som vanlig diskuterte krigen i Europa og slo vitser om generalen og kona hans. Far sier at engelskmennene ikke kan begripe hvordan heksedoktoren fortsatt klarer å holde på makten, og hvorfor amerikanerne ikke tar seg sammen og sørger for å bli kvitt ham en gang for alle. Mor spurte om det var noe nytt om Pericles.

Senere på kvelden kom Raúl og Rosita innom, og ble en stund. Vi hørte på radio, drakk varm sjokolade og spiste noen kjempegode vaniljekjeks. Raúl har egen praksis, men underviser også i kirurgi på universitetet, hvor stemningen er opphetet, som han sa. Studentene planlegger nye protester og demonstrasjoner, og begge er bekymret for Chente, eldstesønnen, som studerer medisin. Han er med på det hele, og nekter å bli med dem til huset ved sjøen i påskeferien.

Mandag 27. mars

Når jeg skriver i denne dagboken, hender det at jeg lengter tilbake til ungdomstiden. Men så minner jeg meg selv på at jeg fylte treogførti i oktober i fjor, at jeg har tre barn og at jeg begynte å skrive i den fordi jeg ikke har Pericles å prate med. Det var ensomheten som skulle til for at jeg omsider åpnet denne vakre boken og begynte å la pennen løpe over de benhvite sidene. Jeg kjøpte den for ni år siden, i Brüssel, etter at vi hadde flyttet inn i huset i Boulevard du Regént. Når Pericles hadde dratt til ambassaden og jeg hadde fått Clemen og Pati av sted til skolen, ruslet jeg et par timer i byen sammen med Betito, som var fem år og for ung til å gå i en barnehage der han ikke forsto språket. Jeg kjøpte denne innbundne skriveboken i en butikk på Ste. Catherine-plassen. Jeg så den i utstillingsvinduet, syntes den var vakker, og sa til meg selv at jeg ville kjøpe den og skrive ned inntrykkene mine som fremmed i denne byen, noe jeg hadde ønsket å gjøre helt siden vi krysset Atlanteren. Men jeg har ikke skrevet i den før nå.

I formiddag kom María Elena tilbake fra landsbyen senere enn vanlig. Hun er her som regel klokken åtte, men i dag kom hun først nærmere elleve. Hun fortalte meg at Belka, datteren hennes, hadde fått en kraftig influensa, og at hun måtte følge henne til legen. Belka er en søt og livlig seksåring. Hun bor hos María Elenas foreldre og søsken, og vi ser henne bare når vi besøker fars kaffeplantasje; María Elenas familie har bestandig jobbet for min familie. Jeg ba henne om å lage i stand kjøttbollene og risen som allerede sto på komfyren, mens jeg pakket resten av maten i kurven jeg tar med til Pericles hver dag. Termosen med kaffe, hardkokte egg, melk og rundstykker til frokosten, og smørbrødene til middag. Det viktigste er at han slipper å spise den fæle maten i palasset.

Pericles var opprørt i dag. Han har fått vite at generalen ikke har fengslet ham på grunn av den kritiske artikkelen han skrev om bruddene han begikk på grunnloven for å bli gjenvalgt til republikkens president, men at noen hadde fortalt ham et rykte om at han, Pericles, hadde sagt ja til å bli med i gruppen til Agustín Alfaro, lederen for kaffeprodusentene og bankfolkene som nå har vendt seg mot generalen, og som er venner av far. Jeg sa at det var noe sludder. Selv generalen vet at de ikke sympatiserer med Pericles’ meninger, som de kaller kommunistiske. Men rykter er rykter. Og dette ville ikke være første gang det skjer: For noen få år siden, da krigen i Stillehavet begynte, fengslet generalen Pericles i en uke, tilsynelatende uten grunn. Etterpå fikk vi høre at noen hadde hvisket generalen i øret at Pericles spredte rykter om at han hadde utarbeidet en plan for å gi forsyninger til japanske ubåter utenfor Mizata-stranden, og en annen plan om å landsette japanske soldater i California, og at disse ryktene hadde fått USA til å vende seg mot «mannen». Også disse anklagene var grunnløse, for alle kjente til generalens sympatier for tyskerne og japanerne, og til planene hans om å hjelpe dem.

Da jeg kom hjem, ringte jeg svigermor for å fortelle henne hva Pericles hadde sagt. Jeg ville at hun skulle fortelle det videre til obersten, som har innpass hos generalen. Mamá Licha sa at hun skulle gjøre det med det samme. Det var uhørt at sønnen hennes satt fengslet på grunn av noen dumme rykter, sa hun, og at det var på høy tid at han ble sluppet fri. Svigerfar tilhører den gamle militære garden som hjalp generalen med å gjennomføre kuppet for tolv år siden, og har vært lojal siden den gang. Både Pericles og svigermor kaller ham «obersten», aldri ved eget navn. Også jeg sluttet å kalle ham don Mariano eller svigerfar for mange år siden.

Utpå ettermiddagen dro jeg til Estrada-søstrenes syforretning. Jeg vil strikke en genser til Belka. Jeg er sikker på at den stakkars jenta fryser, og at det er derfor hun er blitt forkjølet. Den eldste av Estrada-søstrene, Carolina, er en gammel skolevenninne av meg. Hun viste meg et nøste med vakker, karmosinrød ull. Så spurte hun etter Pericles, og sa at hun ikke kunne fatte og begripe at man kunne behandle anstendige mennesker på den måten, og at ingen lenger støttet den lunefulle generalen. Deretter gikk jeg til Mariíta Loucels butikk, som ligger i samme bygning. Jeg ble overrasket da jeg støtte på Jimmy, Angelitas sønn og Pericles’ nevø. Mariíta og Jimmy hvisket sammen på fransk. Da jeg kom inn, tidde de med det samme, som de var blitt knepet i noe. De sa hallo og spurte etter Pericles og kommenterte de siste nyhetene og ryktene, som om alt var normalt. Men jeg ble en anelse mistenksom, skjønt Gud fri meg fra å tenke stygt om noen. Mariíta er tross alt ett år eldre enn meg, og Jimmy er like gammel som Clemen. Det jeg mener å si, er at Mariíta er kjent for sin uvilje mot generalen, mens Jimmy er kaptein i kavaleriregimentet.

På vei ut av Letona-bygningen støtte jeg på maestro César Perotti. Han spurte etter Pati, og beklaget seg nok en gang over at bryllupet hennes var blitt holdt i San José i Costa Rica, og ikke her, hvor han så gjerne skulle ha bidratt med noen av sine fineste sanger. Maestro Perotti var Patis lærer i klaver og sang to ganger i uken i fem år, og han roste henne alltid for hennes flid og musikalske talent. Iblant har jeg vanskelig for å forstå den haltende blandingen hans av italiensk og spansk. Denne gangen avsto han imidlertid fra de storslagne faktene sine, og der, midt på gaten, fortalte han meg hviskende at jeg ikke skulle bekymre meg for Pericles, for snart ville det skje forandringer. I alle de gode hjemmene han underviste, sa han, uttrykte alle sin avsky mot generalen, og situasjonen kunne umulig vare stort lenger. På Morazán-plassen satte jeg meg inn i drosjen til Sergio, som Pericles foretrekker å kjøre med, en fåmælt mann, noe som er litt av en sjeldenhet i hans yrke.

Betito og jeg dro hjem til foreldrene mine og spiste middag. Jeg fortalte dem hva Pericles hadde sagt. Far sa at heksedoktoren er en banditt. Ettersom han nå lefler med sosialistiske ideer, i et forsøk på å holde seg ved makten, frykter han at mannen min vil avsløre farsen. Så begynte han å klage over avgiftsøkningen på kaffeeksporten, et tema som gjør ham så oppbrakt at jeg er redd for at han skal få et anfall mens han spiser. Han nevnte også ryktene om dyp misnøye blant de yngre offiserene på grunn av de lave lønningene. Etterpå pratet vi om det nye huset som foreldrene mine bygger i Flor Blanca. Far vil så gjerne hente steinarbeidene direkte fra Italia, der faren hans kommer fra, men på grunn av krigen må han nøye seg med det han finner i Ferracutis steinhuggeri. Jeg synes det nye huset er flott. Det er bare så synd at det ligger i utkanten av byen, slik at det vil bli lenger å dra.

Om kvelden kom Betito inn på rommet mitt og ga meg en melding fra skolen, der læreren innkalte Pericles til et møte for å prate om Betitos dårlige oppførsel. Jeg spurte om han ikke skammet seg over å lage ugreie nå som faren hans sitter i fengsel. Han sa at det ikke var hans skyld at inspektøren er ute etter ham. Pericles er svært streng når det gjelder disiplin. Dessverre har ingen av de to guttene våre arvet denne dyden. Bare Pati ligner ham der.

Tirsdag 28. mars

Jeg hørte Clemen på radioen i morges, slik jeg gjør hver dag. Sønnen min leser nyhetene på YSP, men han går også med en skuespiller i magen, og er med i radioteateret, hvor han spiller i to stykker. Pericles var redaksjonssjef der, og skaffet Clemen en jobb. Jeg takker Gud for at sønnen min omsider ser ut til å ha roet seg. Han ville ikke begynne på universitetet, til tross for farens press, og langt mindre på militærakademiet, dit bestefaren, obersten, ville sende ham. Han forsøkte å arbeide sammen med far i kaffeeksportfirmaet, men Clemen har aldri hatt greie på penger, så det endte med oppvask og avskjedigelse. Nå har han takk og pris arbeidet i radiostasjonen i to år.

Mor ringte meg etter frokost og minnet meg på gavefesten for Luz María, Carlota de Figueroas datter, som snart skal gifte seg. Hun kom innom senere på formiddagen, og så dro vi ut for å kjøpe gaver. Jeg benyttet anledningen til å stikke innom La Dalia for å kjøpe de kubanske sigarene Pericles liker. Don Pedro, eieren, var så elskverdig at han forærte mannen min en helt spesiell havaneser.

Jeg kom til Palacio Negro i god tid før visittiden for å ta en prat med oberst Monterrosa. Don Rudecindo, som han egentlig heter, kommer fra enkle kår, som generalen, og har et svært dårlig rykte. Han har imidlertid alltid behandlet meg vennlig. Jeg sa til ham at det var på tide at mannen min ble sluppet fri, at han ikke hadde begått noen forbrytelse, men bare uttrykt meningene sine i en avisartikkel. Don Rudecindo sa at han ikke kunne gjøre noe, og rådet meg til å forsøke å snakke med generalen personlig. Han sa også at det kanskje var best om mannen min ble sittende i fengsel, for det gikk rykter om at kommunistene forberedte et anslag mot regjeringen, og på den måten ville ikke Pericles bli innblandet. Onde tunger sier at generalen aldri vil tilgi mannen min at han har forrådt ham, at han er blitt en kommunistisk agent. Men alle vet at generalen anklager enhver som er imot regjeringen hans for å være kommunist. Jeg fortalte ikke Pericles hva don Rudecindo hadde rådet meg til. Jeg vet så altfor godt at mannen min ville anse det som et forferdelig svik dersom jeg skulle be «mannen» om den minste tjeneste. Da jeg forlot palasset, stakk jeg noen mynter til sersjant Machuca, som kjøper morgenavisene til Pericles.

Gavefesten for Luz María ble holdt i kasinoet. Søsteren min, Cecilia, kom fra Santa Ana i en elegant, sjøgrønn kjole som var ny for anledningen. Hun er Carlotas bestevenninne, og ville selvfølgelig ikke gå glipp av gavefesten for datteren hennes. Vi spiste en deilig jordbærkake, og etterpå spilte noen av oss canasta. Venninnene mine uttrykte sin medfølelse for Pericles’ situasjon. De fortalte også de siste ryktene om doña Concha, generalens kone, en enkel og udannet kvinne som sier mye rart og som alle ler av. Det ble også en diskusjon om doktor Arturo Romero er den kjekkeste og mest intelligente politikeren for tiden eller ikke. Don Arturo, en beleven gynekolog med utdannelse fra Paris, ser ut til å ta sikte på å bli lederen for opposisjonen mot generalen. Carlota fortalte at hun så doktoren tiske og hviske med Mariíta Loucel i butikken hennes i morges. De snakket fransk sammen, sa hun, og sluttet å prate i det samme hun kom inn. Det fikk meg til å tenke på Jimmy og Mariíta, men jeg sa ingenting. Søsteren min var urolig hele ettermiddagen. Hun var kommet fra Santa Ana sammen med Armando, og han hadde dratt direkte til Lutecia-baren, hvor han pleier å drikke seg fra sans og samling.

Utpå kvelden ringte jeg svigermor og spurte om hun hadde hørt fra obersten. Hun fortalte at generalen var rasende fordi han tror at mange av dem som støttet ham tidligere nå sammensverger seg mot ham, og at de er betalt av gringoene og en gruppe rikfolk. Derfor var det et uheldig tidspunkt å ta opp Pericles’ sak. Det kunne sågar gjøre vondt verre. Mamá Licha sa at hun håpet at stormen ville blåse raskt over, slik at generalen søkte tilflukt i mystisismen sin og satte Pericles fri. Iblant vet jeg ikke om svigermor spøker eller ikke. Generalen er teosof, deltar i spiritistiske seanser, tror på usynlige helbredere og krever at hans nærmeste krets kaller ham «maestro». I begynnelsen viste folk respekt for de eksentriske påfunnene hans, men etter at han begynte å holde forelesninger i universitetets aula hver søndag, og krevde at de skulle kringkastes i radioen, forsto vi at «mannen» ikke er vel bevart. De siste månedene har disse forelesningene vært samtaleemnet i klubben og kasinoet hver søndag ettermiddag.

Søsteren min har dratt for å overnatte hos foreldrene våre. Armando har ikke dukket opp, og det vil han heller ikke gjøre før han er døddrukken. Far skummer av raseri. I morgen sender han henne til Santa Ana med sin egen sjåfør. Jeg minner alltid Cecilia på at barna hennes gudskjelov ikke har arvet farens svakhet: Nicolás Armando er fars mest betrodde medarbeider i kaffeforretningen, er godt gift og et ansvarsbevisst menneske. Yolanda og Fernandito er det heller ingenting å klage på.

Onsdag 29. mars

Pericles’ venner ringte i morges, som om de hadde avtalt det seg imellom, den ene etter den andre, og de stilte de samme spørsmålene. Den første var Serafin, som fungerer som redaktør for Diario Latino mens don Jorge sitter fengslet. Deretter ringte Mingo, stakkar, som fortalte at han hadde holdt sengen søndag og mandag på grunn av migrene. Og til slutt ringte Chelón, Carmelas mann. Alle tre besværet seg nok en gang over at de ikke fikk besøke Pericles på grunn av generalens ordre om å holde ham isolert.

Serafin sier at han har skyldfølelse fordi han, som avisens redaktør, burde ha sittet i fengsel han også, selv om det var Pericles som skrev artikkelen. Jeg sa som Pericles sa til don Rudecindo da han ble ført til palasset: Myndighetene burde heller ha arrestert don Hermógenes, sensoren, fordi at han ikke var våken i arbeidet sitt. «Pericles er seg selv lik,» lo Serafin, for noen ganger kan det virke som om den stakkars Hermógenes arbeider for Pericles, så redd ham som han er. Og både Serafin og jeg vet at hverken han eller sensuren har noe med det å gjøre. Det er en sak mellom generalen og mannen min. Før han la på, sa han at vi bør være våkne, at ryktene florerer og at mange er nervøse.

Mingo er bekymret fordi de har låst Pericles inn i cellen i kjelleren. For flere år siden satt Mingo selv arrestert i rommet ved siden av politisjefens kontor. På den tiden eide han avisen Patria, hvor mannen min begynte å skrive etter at han gikk av som ambassadør og vi var kommet hjem fra Brüssel. Mingo er en følsom poet med svak helse, og han får fremdeles kuldegysninger når han tenker på den gangen selv han ble arrestert. Men generalen behandlet ham pent fordi også Mingo sverget til teosofien på den tiden. Nå har han imidlertid gitt all religion på båten. Jeg sa at han ikke trengte å bekymre seg om Pericles’ mentale helse, at han er sterk og motstandsdyktig. Det var ikke for ingenting at han gikk ut av militærakademiet som sekondløytnant. Jeg spurte hvordan det sto til med Irmita, kona hans, som sliter med en kronisk lungesykdom, en slags astma som hun mener hun pådro seg da hun og Mingo bodde i Genève.

Jeg sa til Chelón at når han ringte, var det fordi han ikke hadde noe annet å ta seg til, at han utvilsomt drev rundt og ventet på inspirasjonen til å male det neste maleriet sitt. Takket være Carmela, bestevenninnen min, som jeg snakker med daglig, var ingen bedre informert enn ham. Så fortalte jeg at svigermoren min håper at generalen snart får en ny mysterieraptus og slipper Pericles fri. Ettersom Chelón også er en mystiker og tror på usynlige krefter, sa jeg at han burde påkalle disse kreftene og be dem lokke hatet han har til mannen min, ut av kroppen hans. Chelón er snill som dagen er lang, og en kunstner, men han har ingen greie på politikk.

Jeg fikk ikke vite noe nytt da jeg besøkte mannen min. Jeg ga ham bøkene han hadde bedt om, og han ga meg et brev til Serafin, som sendte noen for å hente det så snart jeg hadde gitt ham beskjed. Jeg fortalte Pericles at far fortsetter å presse høyesterettsjustitiarius Molina, en kujon som logrer for generalen, for at han skal avklare hans juridiske status, ettersom det er ulovlig å holde folk fengslet i så mange dager uten lov og dom, bare på grunn av et antatt brudd på presseloven. Jeg fortalte også at advokat Pineda, som representerer avisen og mannen min, ikke kommer noen vei med domstolen. «Unnskyld uttrykket, doña Haydée, men loven er ikke verdt en dritt for denne heksedoktoren,» sa han oppgitt sist vi snakket sammen. Jeg ba ham om å presse på og ikke gi seg, selv om jeg vet at Pericles ikke vil settes fri før «mannen» roer seg.

Clemen kom hjem etter klokken tolv, og veivet med armene mens han snakket, som han alltid gjør når han har drukket mer enn han bør, og er på nippet til å finne på noe dumt. Han forsikret meg om at noe var i gjære, at generalen må gå, at han bare vil sitte ved makten noen få dager til fordi gringoene endelig er lei av ham. Et øyeblikk fryktet jeg at Clemen hadde konkrete opplysninger om en sammensvergelse, eller at han selv var innblandet i en. Han blir løsmunnet når han drikker, og kan ende i fengsel som faren. Så fortalte han meg at han hadde vært til stede ved en lunsj som den amerikanske ambassaden hadde holdt for journalistene. Jeg laget en kopp sterk kaffe til ham, men han begynte å duppe med hodet og sovnet i stolen. Stakkars sønnen min, som er så lik onkel Lalo. Jeg lot ham sove selv om han kunne få problemer på jobben fordi han var borte. Alt er bedre enn å se ham full.

Jeg hadde tenkt å dra til banken og deretter besøke Carmela når den verste heten hadde gitt seg, men jeg foretrakk å bli hjemme til Clemen våknet. Jeg liker ikke tanken på å la ham være alene med María Elena. Etter halvannen time kom han til seg selv. Før han løp av sted til radiostasjonen, klaget han over at jeg ikke hadde vekket ham. Jeg ba til Gud om at han ikke ville stanse på veien for å slukke tørsten med en øl. Hvorfor vi får de barna vi får, har alltid vært en gåte for meg. Hvem kunne tro at Clemen, da han var baby, hadde arvet så få av mine og Pericles’ og besteforeldrenes karaktertrekk, og at han i stedet hadde arvet alle de gode og dårlige sidene til onkel Lalo, den yngste av fars brødre, en sjarmerende og festglad skjørtejeger? Jeg aksepterer Guds vilje og har avfunnet meg med det. For Pericles har det vært vanskeligere. Far sier at fordi onkel Lalo ble drept bare noen uker før Clemen ble født, tok sjelen hans bolig i ham.

Torsdag 30. mars

Pati ringte og fortalte at hun er med barn. Legen bekreftet det i morges. Hun er lykkelig, selv om hun sa at Pericles’ situasjon er et skår i gleden. Jeg sa at hun ikke må blande følelsene. Én ting er bekymringen over at faren hennes er arrestert, noe annet er gleden som også han vil føle når han får høre den gode nyheten. Og slik gikk det: Pericles ble henrykt da jeg fortalte ham det. Det jeg ikke fortalte, er at jeg håper at han slipper ut i morgen, fredag, etter å ha sittet der i to uker, for så kommer palmesøndag og påsken, og generalen vil sannsynligvis mykne en smule og sette ham fri før han drar på ferie. Jeg unnlot å si det fordi Pericles er allergisk mot alt som heter illusjoner og forventninger, som han kaller «dagdrømmerier». Selv tror han bare på fakta.

Foreldrene mine ble også glade over nyheten om at Pati er gravid. Jeg stakk innom dem etter å ha vært i Palacio Negro. Far tror også at Pericles kanskje løslates i morgen tidlig. Han sa at hvis det skjer, skal vi ha en stor familiefest på plantasjen på søndag, en fest som slår to fluer i en smekk: Patis graviditet og Pericles’ løslatelse. Og mandag drar foreldrene mine til Guatemala, der de pleier å feire påsken. Som barn elsket jeg å bli med dem dit for å se teppene med blomster i gatene og de store prosesjonene, i særdeleshet Den hellige begravelsen-prosesjonen.

Da jeg kom hjem, sa jeg til María Elena at vi måtte gjøre det pent i huset til Pericles kom hjem. Det måtte ikke være et støvfnugg på kontoret hans eller i bokhyllene. Vi diskuterte hva vi skulle servere til lunsj, for jeg regner med at de løslater ham om morgenen, slik de har gjort tidligere. Vi skal lage en salat med brønnkarse og bacon, og lasagnen med spinat og ost, som han er så glad i. Til dessert blir det arme riddere. På bordet skal vi legge den blomstrete duken jeg har fått av søsteren min.

Jeg tar det som et godt tegn at rosene i hagen har blomstret nettopp i dag. Ikke mer ensomhet. I morgen tidlig drar jeg til skjønnhetssalongen for å stelle håret. Jeg vil gjerne være pen når Pericles kommer hjem. Det fortjener han. Uten sporene av bekymring som jeg ser i ansiktet mitt nå.

Jeg spør meg selv om jeg, når Pericles og jeg er sammen igjen i morgen, har behov for å fortsette å skrive i denne vakre boken, og jeg svarer at det har jeg ganske sikkert ikke, og at jeg bør betrakte denne dagboken som om den var en venninne som kom langveisfra for å trøste meg i mine ensomme stunder. Når hun har gjort det hun er kommet for, drar hun sin vei, om enn med et visst vemod, det samme vemodet jeg vil føle når jeg legger denne skriveboken tilbake i kisten min.

Fredag før palmesøndag, 31. mars

Skrekk og gru! Generalen har beordret at Pericles – uten lov og dom, uten en rettssak – skal flyttes til hovedfengselet. Gudene vet hvorfor denne djevelen hevner seg på mannen min. Jeg fikk vite det utpå formiddagen, like etter at jeg var kommet hjem fra skjønnhetssalongen, da jeg ringte Palacio Negro i håp om å få høre at Pericles straks ville bli satt fri. Oberst Monterrosas sekretær lød unnvikende i telefonen, og ville ikke si noe. Det gjorde meg på vakt, og jeg ble redd for at de ville holde på mannen min likevel. Mistanken ble bekreftet da don Rudecindo ikke ville snakke med meg. «Oberst Rudecindo er ikke til stede,» sa sekretæren så bestemt at jeg skjønte at han var der. Så la jeg på og ringte på ny til palasset for å snakke med sersjant Machuca. Hvis det var skjedd noe, var jeg sikker på at han ville fortelle meg det, ikke bare av respekt for Pericles, men fordi han skylder svigerfaren min en tjeneste. Sant nok. Med hviskende stemme sa han at hvis jeg ønsket å treffe mannen min, måtte jeg ikke vente til klokken tolv, men skynde meg til palasset med det samme, for han hadde hørt at Pericles skulle overføres. Jeg spurte ham hvor han skulle flyttes til, og hvorfor. Men sersjant Machuca sa at han måtte legge på, og at jeg måtte skynde meg. Jeg kastet ikke bort et sekund. Jeg ba María Elena om å ringe foreldrene og svigerforeldrene mine og fortelle dem at Pericles skulle flyttes til et annet fengsel, og at jeg dro til Palacio Negro for å ta rede på hva som var skjedd. Heldigvis hadde mor lånt meg don Leo, sjåføren deres, slik at han kunne hjelpe meg med morgenens gjøremål. Jeg ba ham om å kjøre meg til Palacio Negro, og det i full fart. Han spurte om det hadde skjedd en ulykke. Mens vi kjørte gjennom byen i full fart, fortalte jeg ham at Pericles skulle overføres. Det er slik generalen tidligere har kvittet seg med sine politiske rivaler i smug. Da vi kom frem til palasset, løp jeg opp trappen til don Rudecindos kontor. Sekretæren hans forsøkte å stanse meg, men jeg skjøv opp døren. Obersten, som satt i telefonen, ble lang i maska da han fikk se meg. Jeg stilte meg rett foran ham og spurte hvor mannen min var. Don Rudecindo la hånden over røret, før han ba meg sitte ned og vente et minutt. Så ga han tegn til at sekretæren skulle gå. Da han hadde lagt på, så han meg inn i øynene og sa: «Presidenten ringte meg personlig i morges og ga beskjed om at Pericles skulle overføres til Penitenciaría Central.» Jeg kokte allerede av raseri. Med sammenbitte tenner sa jeg at dette var skammelig, at det bare er kujoner som følger urettmessige ordrer, og at jeg ville klamre meg til mannen min slik at de måtte ta oss med sammen. Mens don Rudecindo kikket opp på vegguret, som om han ikke hadde hørt fornærmelsen min, sa han at overføringen var besørget i dette øyeblikk. Jeg ble paff, for jeg gikk ut fra at Pericles fortsatt satt i cellen i kjelleren. Det viser seg at idet sersjant Machuca la på røret, ble Pericles ført til bilen som skulle kjøre ham til hovedfengselet. Jeg reiste meg og freste: «Hva har han til hensikt å gjøre med mannen min, denne … denne …» Jeg holdt på å si «heksedoktoren», men tok meg i det. Jeg ville ikke engang nedverdige meg til å si kallenavnet hans. Med en foraktfull mine så jeg opp på generalens portrett, som hang på veggen bak don Rudecindo. Han sa at ingen ville krumme et hår på Pericles’ hode, men at presidenten ønsket å samle alle dem som var arrestert for anslag mot den offentlige orden mens domstolen utredet sakene og innledet rettsprosessen. Besøke ham kunne jeg saktens, etter reglementet. Jeg snudde ryggen til ham og gikk.

Don Leo ventet på meg utenfor palasset. Jeg ba ham kjøre meg til hovedfengselet. Det slo meg at jeg burde ha forsøkt å få fatt i sersjant Machuca, slik at han kunne gi meg bedre informasjon. Der og da husket jeg ikke hvem som var direktør for hovedfengselet. Jeg måtte dra hjem og ringe noen med makt og myndighet. Men aller først måtte jeg forsikre meg om at Pericles var der, at det ikke dreide seg om en løgn, og at de hadde ført ham i smug til et annet sted. Vaktene slapp meg ikke inn før jeg oppga svigerfars navn og rang. Jeg fikk inntrykk av at fengselsdirektøren ventet meg, ganske sikkert advart av don Rudecindo. Han heter Eugenio Palma, er oberst og stygg som juling, og manerene hans er grove. Jeg krevde å få treffe Pericles med det samme. Han svarte at det ikke var visittid. Jeg sa at dette ikke var en visitt, men at jeg ønsket å få bekreftet at Pericles befant seg i fengselet. Han kalte opp en assistent og ga ham instrukser. Han forklarte at han ville tilfredsstille mitt ønske som en spesiell gunstbevisning fra hans side, men han sa også at han ennå ikke hadde fått beskjed om hvilke restriksjoner mannen min var underlagt når det gjaldt besøk. Han kikket opp på generalens portrett, som hang på veggen bak skrivebordet hans. Snaue fem minutter senere kom Pericles inn på kontoret sammen med assistenten. Jeg løp gledesstrålende bort til ham og kysset ham på kinnet. Helst ville jeg ha omfavnet ham som om han var en gjenoppstanden, men Pericles likte ikke følelsesutbrudd når han var blant fremmede. Obersten presenterte seg med militære formaliteter og garanterte ham at han ville bli behandlet med all respekt og innenfor lovens rammer. Han gjentok at besøksreglementet ennå ikke var fastsatt, men at jeg kunne levere mat og klær til sersjant Flores, assistenten. Så ga obersten ordre om at møtet var over. Jeg tok farvel med enda et kyss på kinnet. Pericles hvisket meg i øret at don Jorge ikke er blitt forflyttet, men holdes fengslet i kjelleren i palasset. Før jeg gikk, sa jeg til direktøren at jeg ville ringe ham senere for å få vite når jeg kunne besøke mannen min. Han sa at de innsatte i hovedfengselet hadde rett til én ukentlig visitt i helgene. Jeg protesterte og sa at Pericles ikke var en alminnelig kriminell, men en samvittighetsfange som ennå ikke hadde fått prøve saken sin for retten. Han lovet å informere meg så snart han fikk nærmere beskjed.

Jeg satte meg inn i bilen og ba don Leo kjøre meg til foreldrene mine. Med en bekymret mine spurte han hvordan det sto til med Pericles. Don Leo, som er sønn av en mekaniker som bestefar tok med seg fra landsbyen sin i Italia, er en betrodd mann i familien. Jeg svarte at Pericles hadde det bra, men at jeg ennå ikke visste når jeg kunne besøke ham. Mens jeg snakket, og så bygninger og mennesker passere utenfor bilvinduet, følte jeg plutselig trang til å gråte og slippe alt sammen ut, men jeg klarte å ta meg sammen. Da jeg kom hjem til foreldrene mine, ga far meg en klem og sa at han nettopp hadde hatt en prat med mister Malcom, den engelske handelsattacheen, og opplyst ham om den nye uhyrligheten som heksedoktoren hadde begått mot mannen min. Han hadde også tatt en prat med general Chaquetilla Calderón, tidligere innenriksminister, og spurt ham om hvorfor man hadde flyttet Pericles til et fengsel for alminnelige forbrytere. General Calderón sa at han ikke var underrettet om saken, men at han ville viderebringe opplysningene så snart han fikk dem selv. Far har særlig respekt for general Calderón fordi han hadde ansvaret for å kvele det kommunistiske opprøret i januar 1932, i området ved vulkanen, i nærheten av familiens kaffeplantasje. Men denne Chaquetilla avskyr Pericles nettopp fordi han, på den tiden opprøret fant sted, var «mannens» privatsekretær, og hadde uttrykt sin misnøye med grusomhetene som Chaquetilla hadde utvist overfor indianerne. Jeg ringte straks til svigerfar, som selvfølgelig visste hva som var skjedd. Han sa bare at jeg ikke skulle bekymre meg, og at Pericles kanskje ville komme på bedre tanker når det gjaldt respekt for orden og autoritet om han tilbrakte påsken bak murene. Jeg hadde mest lyst til å gi ham et skarpt svar, men følte at det lå maktesløshet og bekymring bak ordene hans. Så spurte han om jeg hadde hørt fra Clemente, sønnen min, noe som gjorde meg engstelig for at hadde drukket for mye igjen, og at ryktet hadde nådd Cojutepeque. Men der og da hadde jeg ikke tid til å bekymre meg om Clemen. Jeg ringte advokat Pineda og fortalte ham om det som var skjedd. Han sa at det visstnok snart ville bli foretatt en rettshøring. Til slutt klarte jeg å få tak i doktor Ramón Ávila. Han er justis- og utenriksminister, og er på god fot med mannen min. Jeg ba ham gå i forbønn for Pericles hos generalen, men uten Pericles’ vitende, for jeg er svært bekymret for hvilken vending denne saken har tatt. Han beklaget og sa at jeg ikke måtte tvile på at han vil gjøre det han kan. Jeg stoler på doktor Ávila. Han tok det pent da Pericles besluttet å fratre stillingen som ambassadør i Brüssel. Jeg er sikker på at denne Chaquetilla står bak sammensvergelsen mot mannen min.

Jeg dro hjem for å gjøre i stand kurven med mat og klær sammen med María Elena. Klokken halv tolv kom vi til hovedfengselet. De ville ikke slippe meg inn, og først etter et svare strev fikk vi tak i sersjant Flores. Han tok kurven og sa at jeg kunne besøke Pericles i morgen mellom tre og fire. Jeg spurte om dette ville være min daglige visittid. Han svarte at han ikke visste mer enn det han nettopp hadde sagt, om visitten på lørdag, ikke noe mer. Jeg ble stående sammen med María Elena utenfor porten, først paff, så uendelig trist da jeg forsto at jeg kanskje ikke ville kunne spise lunsj sammen med Pericles før de satte ham fri.

Da jeg kom hjem, stengte jeg meg inne på rommet mitt og gråt. Da jeg hadde roet meg, forsøkte jeg uten hell å få tak i Clemen på radiostasjonen. Så kom Betito hjem. Jeg fortalte ham at faren hans var overført, og vi spiste i taushet. Den stakkars gutten min er rasende, men vet ikke hvordan han skal få raseriet ut. Jeg tenkte at jeg ikke burde fortelle det til Pati, ettersom hun er gravid. Søsteren min, Cecilia, var oppbrakt, og spurte om jeg ville at hun skulle ta turen fra Santa Ana for å være hos meg. Jeg takket for omtanken, men sa at det ikke var nødvendig, og at hun ikke trengte å bekymre seg. Så ringte jeg hjem til Clemen. Det var Mila som tok telefonen. Hun virket full, oppkavet, og skjelte sønnen min ut etter noter. Han var bare ute og gjorde ugagn, sa hun, festet sammen med brødrene Castaneda i et eller annet horehus, viste seg knapt hjemme lenger. Svigerdatteren min er en enkel og alminnelig kvinne. En gang hørte jeg rykter om at hun hadde vært utro. Sønnen min er ikke et hår bedre. Jeg ber for begge, og for barna.

Når jeg nå, i nattens stillhet, tenker tilbake på denne dagen, nærmest bedøvet av tretthet, klandrer jeg meg selv for at jeg var så naiv i går, da jeg trodde at Pericles ville bli løslatt. Nå føles det som om jeg har båret på det håpet lenge, ikke bare et døgn, men en evighet. Carmela og Chelón kom på besøk, og det er det hyggeligste som har skjedd i dag. Vi spiste middag sammen. Igjen fortalte Chelón om diktsamlingen han skal utgi, og han foreslo spøkefullt at jeg skulle gi ham lov til å bla i Pericles’ papirer nå som han var borte. Kanskje han ville finne diktene han skriver i smug, noe han ikke vil innrømme. Og så, etter at Carmela hadde fortalt at hun så Clemente komme ut av Letona-bygningen i går, apet Chelón etter måten Mariíta Loucel leser diktene sine på. Vi lo oss skakke, for sant å si var det som om han imiterte Clemen, den spøkefuglen, som imiterte Mariíta. De var søte og morsomme, som om de hadde bestemt seg for å gi meg en hyggelig stund og få meg til å tenke på andre ting. Det er jeg takknemlig for.

For litt siden, da jeg nettopp var ferdig med å skrive om denne dagen, fikk jeg en merkelig telefon. Det var general Alfonso Marroquín i første infanteriregiment. Han spurte etter Pericles, som om han ikke visste at han fortsatt er arrestert og er flyttet til hovedfengselet. Jeg sa det som det var. Han svarte ikke noe til det, men unnskyldte seg for at han ringte så sent, og la på. General Marroquín er på god fot med «mannen». Pericles sier at han er en brutal og ufyselig offiser.

Lørdag 1. april

I dag fortalte Pericles meg at de har tatt fra ham alle privilegier. Vi pratet sammen i rommet der alle fangene tar imot besøk fra familiene sine. Jeg følte meg forvirret, og visste ikke hvem jeg skulle henvende meg til for at vi skulle få et minimum av privatliv. Jeg var også sjokkert over at mannen min blir behandlet som en alminnelig forbryter. Jeg måtte stå i kø, identifisere meg, bli registrert og vente som alle andre, uten at det hjalp det minste å nevne sersjant Flores navn. Han var ikke på jobben i dag, sa de, og han hadde heller ikke gitt noen instrukser. På den annen side ble jeg imponert over samholdet blant de innsattes familier, og over den gode tonen mellom mennesker fra forskjellige sosiale lag, liksom alle var ofre for den samme store uretten. Pericles sa at han hadde det bra, at han deler celle med to unge studenter som heter Merlos og Cabezas til etternavn. Også de er fengslet av politiske grunner, og de har respekt for Pericles, noe jeg selv så da de kom bort til oss med familiene sine for å presentere seg. Som jeg sa til foreldrene mine senere, virket Pericles opplivet, til og med optimistisk, som om kontakten med forskjellige mennesker har kvikket ham opp. Han sa at det hersker kadaverdisiplin i fengselet, at gymnastikken i dag tidlig i luftegården hadde gjort ham godt, at samtalene med de unge studentene har vært stimulerende, og at det sirkulerer de villeste rykter om «mannens» snarlige fall. Hviskende fortalte jeg om den underlige telefonoppringningen fra general Marroquín i går kveld. Pericles ble tankefull, men sa ingenting. Jeg er bekymret for de hygieniske forholdene Pericles lever under, for i Palacio Negro hadde han tilgang til offiserens bad og toaletter, mens han må benytte de samme toalettene som alle de andre fangene i hovedfengselet. Da jeg gikk, spurte jeg vaktene om jeg kunne besøke ham på samme tid i morgen, men de svarte at de fangene som får besøk lørdag, ikke får besøk søndag, og omvendt. Jeg ba om å få snakke med en overordnet, men det kom jeg ingen vei med, som jeg trodde. Jeg dro rett hjem og ringte til oberst Palma, fengselsdirektøren, for å be om tillatelse til å besøke Pericles i morgen. Jeg ønsket også å få endelig beskjed når det gjaldt påskeferien. Det var kona hans som svarte. Hun sa at obersten ikke var hjemme, men lovet å gi ham en beskjed fra meg. Han har ikke ringt. Jeg ringer ham i morgen tidlig før jeg går i kirken. Far forsøkte å komme i kontakt med denne Chaquetilla Calderón for å spørre om han personlig kunne sørge for at jeg får besøke Pericles hver dag, men det viste seg at han sist var sett klokken tolv i det militære kasinoet, allerede med en halv flaske whisky under vesten. Heldigvis ga jeg Pericles mat for to dager.

Clemen dukket opp før middagen, halvfull nok en gang, men mer opphisset enn vanlig. Jeg spurte hva han hadde gjort de siste dagene, og klaget over at jeg forgjeves hadde forsøkt å få tak i ham på radiostasjonen og hjemme. Han ble hemmelighetsfull, og forsikret meg om at han var opptatt med noe veldig viktig, som han ikke kunne fortelle meg om. Jeg spurte ikke mer, for jeg blir så oppbrakt over hvor lett han har for å lyve, noe han har arvet fra onkel Lalo. Vi pratet om Pericles’ situasjon. Han fortalte meg at han allerede visste at han var blitt overført, og beklaget at han ikke hadde kunnet følge meg til fengselet i går eller i dag. Men vi må være på tå hev, sa han, for snart ville denne fordømte generalen få som fortjent. Jeg sa at hvis jeg fikk tillatelse til å besøke Pericles i morgen, ville jeg bli glad hvis han ble med, for i hovedfengselet kan han ha besøk av alle familiemedlemmer, og ikke bare meg, slik det var i Palacio Negro. Han svarte at jeg ikke bør håpe på for mye, og at det går rykter om at det er best å holde seg hjemme på søndag. Det var en egen glød i øynene hans som gjorde meg urolig. Jeg spurte ham heller om barna. Da begynte han å besvære seg over Mila. Han holdt ikke ut lenger, sa han. Hun beskyldte ham for å drikke, mens det var hun som ikke klarte å ligge unna flasken. Dessuten spilte hun heller poker med venninnene enn å ta seg av ungene og huset. Han var lei av gnålet hennes, sa han, og dro bare hjem for å sove. Etter denne utblåsningen kom María Elena inn i stuen og spurte om han hadde lyst på en kopp kaffe. Samtalen med den stakkars sønnen min har gitt meg en vond smak i munnen.

I morges dro Betito til stranden i Zunzal sammen med skolekameratene sine. De fleste av dem blir der hele påsken, men Betito må hjem på mandag for å besøke Pericles i fengselet sammen med meg. Som han gjør hver søndag, drar far ut til plantasjen. Mor blir hjemme, slik at vi kan gå i kirken og spise lunsj sammen. Hun sier at hun vil avlyse turen til Guatemala for at jeg skal slippe å sitte alene i påsken når Pericles er i fengsel. Jeg har fortalt henne gang på gang at det ikke er noen grunn til at hun skal sløyfe ferieturen.

María Elena og jeg satte oss inn i stuen klokken åtte for å høre Radio Teatro de América. Programmet var variert, og vi likte det godt. Jeg har forsøkt å le, men føler en underlig uro, som om uvissheten når det gjelder Pericles gjør nervene mine frynsete. Det er som om jeg er på vei inn i en ny fase i livet, som jeg ikke er forberedt på og som jeg helst ikke vil gå inn i. Jeg må be med større glød.

Palmesøndag, 2. april

Statskupp! Clemen står oppe i det til halsen. Det var han som kunngjorde oppstanden mot generalen klokken tolv i radioen, og etter det har han vært med på å kommentere utviklingen og oppfordre folk til å slutte opp om kuppet. Jeg kan ikke dra til fengselet for å besøke Pericles fordi det kryr av soldater i gatene. Flyvåpenet har bombet området rundt Palacio Negro. Nå priser jeg meg lykkelig for at Pericles er blitt flyttet til hovedfengselet. Far er på plantasjen og Betito på stranden. Det er ikke mulig å få kontakt med dem fordi telefonforbindelsen med innlandet er brutt, og veiene til og fra er stengt. Clemen kunngjorde at televerket er på opprørernes side. María Elena og jeg dro hjem til foreldrene mine for å tilbringe natten der. Heldigvis tok jeg med meg dagboken. Nå sitter jeg og skriver på det gamle pikerommet mitt – i lyset fra et stearinlys, for byen er mørklagt. Klokken er åtte. Håpet brer seg, men forvirringen enda mer.

Dagen begynte med onde varsler. Det var umulig å få tak i oberst Palma, slik at jeg kunne be om tillatelse til å besøke Pericles. Kona hans sa i telefonen at obersten hadde gått tidlig hjemmefra. Hun hadde gitt ham beskjeden fra meg, men han hadde ikke etterlatt noen beskjed tilbake. «De vet hvordan mannfolk er, doña Haydée,» sa hun, som for å unnskylde seg. Etterpå fikk jeg en telefon fra Pati i Costa Rica. Hun ble forskrekket da hun fikk vite at faren hennes fortsatt sitter fengslet uten at vi har den fjerneste anelse om når han blir satt fri. Jeg fikk dårlig samvittighet fordi jeg måtte lyve da hun spurte om det hadde skjedd noe nytt. Mor og jeg gikk til messen klokken åtte. I prekenen gikk presten nok en gang løs på dem som vender ryggen til katolisismen og forfekter eksotiske religiøse doktriner, et hint til generalens okkultisme. Utenfor kirken ble vi stående og prate med bekjente. Alle var uvitende om at det skulle finne sted et statskupp senere på dagen. Det har versert så mange rykter så lenge. Senere på formiddagen dro jeg til fengslet med mer mat til Pericles og et håp om å få tak i sersjant Flores eller å overtale vaktsjefen til å slippe meg inn, eller i det minste overlevere kurven til mannen min. Det var visittid for de ordinære fangene. Jeg slapp ikke inn. En vakt med et utrivelig oppsyn sa at han skulle sørge for å overlevere maten til Pericles, og jeg gikk hjem med en dyp følelse av avmakt og ensomhet.

Mor overtalte meg til å ta en matbit på kasinoet. Hun nødet meg til og med til å ta en sterk drink før maten. Vi spiste en deilig paella med en nydelig guavakake til dessert. Etter kaffen bestemte vi oss for å gå, selv om noen av venninnene inviterte oss til å spille canasta. Nå takker jeg Gud for at Han har holdt sin hånd over oss. Mor kjørte meg hjem. Der traff jeg María Elena, som gjorde seg klar til å gå. Hun skulle rekke tre-forestillingen på Teatro Colón. Jeg la meg på sofaen for å hvile. Halvannen time senere vekket María Elena meg. Hun var oppskjørtet, og skrudde på radioen mens hun sa at det foregikk et statskupp. Jeg hadde sovet tungt og var så ør i hodet at det tok tid før jeg reagerte. Hun sa at hun ikke hadde klart å komme seg gjennom sentrum på grunn av alle soldatene. Hun hadde hørt maskingeværsalver og sett fly slippe bomber over byen. Det var da jeg hørte Clemens stemme i radioen. Med skingrende røst sa han at diktatoren var død, at flyvåpenet og infanteriet hadde sluttet seg til opprørerne og at bare politiet og nasjonalgarden gjorde motstand. Etterpå skiftet flere på å snakke, de fleste av dem venner av Pericles, deriblant doktor Romero. Omsider forsto jeg alvoret i det hele, og tenkte på Pericles, på hva som skjedde i fengselet. Jeg forsøkte å få tak i Clemen på telefonen, men klarte det ikke. Jeg fikk heller ikke tak i mor eller svigerforeldrene mine. Jeg sa til María Elena at jeg ville dra til fengselet for å undersøke hva som skjedde der, om de kanskje hadde satt Pericles fri. Hun sa at det var farlig å bevege seg utendørs nå, men at hun ville bli med. Jeg ba henne bli hjemme i tilfelle noen ringte, men hun insisterte på å bli med meg. Hovedfengselet ligger syv kvartaler fra huset vårt. Folk skyndte seg bortover gaten, engstelige og nervøse. I det fjerne så jeg flyene som nærmet seg sentrum av byen. Mange mennesker sto avventende på fortauet utenfor husene sine, mens jubelen over generalens død gjallet fra radioene. To kvartaler fra fengselet ble vi stanset av en gruppe soldater og bedt om å snu. Jeg protesterte, men de sto på sitt. I samme øyeblikk fløy to fly lavt over byen, og straks hørte vi flere kraftige eksplosjoner i nærheten av Palacio Negro. Da ble jeg redd. Jeg sa til María Elena at vi burde dra hjem til foreldrene mine. Ingen trikker gikk. Jeg støtte på flere kjente i gatene. Alle var oppskjørtet. Akkurat da ville Vårherre at Mingo skulle komme kjørende i bilen sin. Jeg fortalte han at jeg ikke visste hvordan det gikk med Pericles i fengselet. Han sa at ingen visste noe som helst. Situasjonen var kaotisk. Man visste bare det som Clemen og de andre kuppmakerne sa i radioen, nemlig at første infanteriregiment kjempet mot politiet rundt palasset, at generalen var død og at flyvåpenet støttet kuppmakerne. Han sa at han ville kjøre oss til foreldrene mine, og at jeg måtte ringe ham hvis det var noe han kunne gjøre. Mor var helt forstyrret. Hun hadde sendt don Leo ut for å hente meg, men hadde ikke funnet noen hjemme. Hun hadde heller ikke fått tak i far, og da hun hørte Clemens stemme i radioen, fryktet hun det verste. Litt etter litt roet hun seg. Snart ble vi oppringt av venner som bor andre steder i byen, og vi pratet med naboene. Vi fikk høre at flyene hadde bommet på målet. Bombene hadde ikke truffet Palacio Negro, men kvartalet der kasinoet ligger. Hus sto i flammer og det lå døde mennesker i gatene. Mor utbrøt at det var Guds verk at vi levde alle tre, for Teatro Colón ligger i det samme kvartalet, dit María Elena var på vei. Der brenner det fremdeles. Senere kunngjorde en av Castaneda-brødrene – Clemens venner – i radioen at generalen ikke er død likevel, men at han har forskanset seg i Palacio Negro. «Heksedoktoren vil vinne,» sa mor skremt. Jeg skjente på henne og sa at hun ikke måtte si det, for det kunne bety ulykke. Og brått innså jeg hva som kan skje med Clemen og Pericles hvis kuppet mislykkes – når den rasende generalen tar sin hevn. Gud hjelpe oss!

Før det mørknet, kjørte don Leon oss hjem for å hente klær, og låse vinduer og dører i tilfelle kjeltringer ville forsøke å benytte seg av kaoset. I toalettmappen la jeg dagboken og rosenkransen, og på bordet la jeg igjen en beskjed hvis Betito eller Pericles skulle dukke opp. María Elena hjalp sin tante Juani med å lage middag. Juani, som er sterkt plaget av åreknuter, stakkar, har arbeidet for mor i femogtyve år. Da jeg var ferdig, satt jeg en stund på kjøkkenet, hvor tjenerne spiste. María Elena fortalte at da opprøret startet, var hun på vei til Teatro Colón for å se Villblomst for tredje gang, filmen med Dolores del Río og Pedro Almendáriz, der en fattig bondejente gifter seg med sønnen til en rik godseier. Nå ville hun neppe få se den igjen, for kinoen var sikkert brent ned. Da fikk jeg en klump i halsen. Jeg gikk tilbake til stuen. Mor foreslo at vi skulle be rosenkransen, men i det samme ringte telefonen. Det var Clemen. Jeg spurte ham om han hadde det bra, og om han visste noe om Pericles. Jeg fortalte at jeg forgjeves hadde forsøkt å besøke ham i fengselet. Han sa at nå settes alle krefter inn på å angripe Palacio Negro, hvor generalen har forskanset seg. Først må de få udyret ut av hulen, så står fengselet for tur. Selv ville han bli på radiostasjonen i natt, sa han, og lovet å ringe med det samme han fikk vite noe om Pericles. Jeg spurte ham ut om situasjonen. Han sa at jeg ikke måtte bekymre meg, at de ville jevne Palacio Negro med jorden i morgen, at alt ville ha vært så mye enklere hvis den tosken, løytnant Mancía, hadde tatt generalen på veien til havnen, slik planen var. Men den slu reven hadde unnsluppet, forkledd og i en vanlig personbil. Clemen var opphisset, og stemmen hans var hesere enn vanlig. Han har vel røyket og drukket i timevis. Da jeg skulle til å spørre ham om svigerfar, ble linjen brutt.

Etter bønnen, som jeg strevde med å konsentrere meg om på grunn av alle følelsene som kverner rundt i meg, gikk jeg til rommet mitt. Flyene hadde sluttet å slippe bomber da mørket la seg, og den tunge artilleri-ilden hadde også gitt seg, selv om jeg hørte knatring fra maskingeværer med jevne mellomrom. Doktor Romero, som er blitt utnevnt til lederen for kuppmakerne, sa på radioen at opprørsstyrkene vil innstille angrepene i natt for å unngå uskyldige ofre. Han ba folket om å slutte opp om den demokratiske bevegelsen, og bekreftet at general Marroquín og oberst Tito Calvo leder angrepene. De er halvbrødre, og misliker mannen min begge to. Så var sendingen over.

Nå vil jeg legge meg for en stund, bare for å hvile, for jeg tviler på at jeg får sove, så redd som jeg er. Jeg vil så gjerne tro at generalen blir styrtet og at Pericles settes fri. Samtidig frykter jeg det verste.

(Midnatt)

Far kom litt før ti. Jeg hadde duppet av, og våknet av lyder fra stuen. Han kom sammen med noen venner. Jeg sto opp med det samme, og fikk rede på hva som skjedde. Far hadde fått høre om kuppet da han var ute på plantasjen. Han hvilte middag da Toño, arbeidsformannen, vekket ham og fortalte hva de sa på radioen. Han dro straks til kaffefabrikken og lagrene for å forsikre seg om at alt var i orden. Han ba vaktene om å være på tå hev, for det skjedde et statskupp, og kjeltringer prøver alltid å utnytte uro og anarki. Så dro han til Santa Ana, hjem til søsteren min, Cecilia, hvor han møtte flere kaffeprodusenter for å ta rede på hvem det var som ledet oppstanden, og på hvilken måte han kunne bidra. Militærleiren i området støttet opprøret, sa far. Så sa han at han ville dra til hovedstaden. Noen rådet ham til å bli der han var i natt, for det begynte å mørkne, og det var farlig på veiene. Men far er sta, og når han først har tatt en beslutning, kan ingen få ham fra den. Han fortalte at han ikke hadde noen problemer ut fra Santa Ana, men da han kom til San Juan Opico, støtte han på den første militære avdelingen, og deretter en utenfor Santa Tecla, og så enda en utenfor hovedstaden. På hver eneste kontrollpost måtte han bruke mye tid på å overtale soldatene til å la ham passere. Far visste selvfølgelig om at det var et kupp under oppseiling, men han kjente ikke detaljene eller det nøyaktige tidspunktet. Han er irritert over at han ikke er blitt informert. Han var begeistret over at Clemen har vært med på å overta radiostasjonen. «Endelig har han bestemt seg for å gjøre noe vettugt,» sa han. Mor mente ikke det samme. Hun synes det er uforsiktig å blottstille seg på den måten. Hvis kuppet mislykkes, sa hun, blir det gråt og tenners gnissel. Far spurte om kaptein Ríos Aragón, som sto i spissen for soldatene som tok flyplassen i Ilopango, faktisk er Jimmy, Clemens fetter. Jeg sa ja, det er sønnen til Angelita, Pericles kusine.

Juan White, Güicho Sol og min onkel Charlie travet oppskjørtet rundt i stuen med hvert sitt whiskyglass i hånden. De militære var udugelige, sa de. Hvordan kunne la generalen slippe unna? Og flyverne var håpløse. I stedet for å jevne Palacio Negro med jorden, lot de bombene falle to kvartaler unna, og ødela Teatro Colón og alle butikkene rundt. Mor blandet seg inn og spurte om også kasinoet var ødelagt. Nei, svarte de, det sto heldigvis. Güicho sa at man skulle tro at kuppmakerne egentlig ikke ønsker å gjøre kort prosess, bare skremme generalen, som om de vil vinne på den måten, at bare en svekling kunne få seg til å innstille angrepene for natten, når de burde gi Palacio Negro nådestøtet og kvitte seg med heksedoktoren en gang for alle. Güicho sa at han ikke hadde tiltro til general Marroquín i første infanteriregiment, som hadde til oppgave å angripe palasset. Da kom jeg til å tenke på at denne general Marroquín hadde ringt og spurt etter Pericles fredag kveld. Hvorfor gjorde han det når alle viste at mannen min sitter i fengsel? Far lurte på hvor langt den amerikanske ambassaden ville gå i å støtte kuppet. Güicho fortalte at han hadde vært sammen med ambassadøren tidligere på ettermiddagen. Han hadde fortalt ham at det ikke ville bli gitt noen hjelp eller støtteerklæring før man kjente utfallet. Juan er rasende fordi han håpet at amerikanske soldater ville komme kuppmakerne til unnsetning. Etter å ha drukket enda et par glass whisky, gikk Juan og Güicho. Først nå spurte far meg om jeg hadde snakket md svigerfar. Jeg svarte nei, det var ikke mulig å komme igjennom til Cojutepeque heller, men obersten var sikkert rasende fordi Clemen deltok i kuppet. Jeg sa at jeg var bekymret for Pericles. Far sa at vi måtte ringe rundt med det samme for å prøve å få ham løslatt, nå som generalen er omringet og snart vil være styrtet. Men han klarte ikke å komme i kontakt med Chaquetilla Calderón eller med doktor Molina, høyesterettsjustitiarius, eller med don Augustín Alfaro, direktøren for kaffeprodusentene, som visstnok har sluttet seg til første regiment og kuppmakerne. Far sa at han ikke kan begripe hvorfor Clemen ikke har overtalt en eller annen offiser til å dra til fengselet for å sette fri faren hans og de andre politiske fangene.

Jeg har gått for å hvile meg på soverommet. Far er fortsatt i stuen sammen med vennene sine. De drikker whisky i lyset fra stearinlysene mens de diskuterer de siste ryktene og går igjennom navnene på offiserene som er innblandet i kuppet. Jeg tenker på hvor bekymret Pati må være, stakkar. Hun vet at det foregår et statskupp, men har ingen mulighet til å kontakte oss. Betito er på stranden sammen med vennene sine, kanskje uten anelse om det som skjer. Og jeg tenker på Pericles, på usikkerheten han må føle i fengselet. Men Vårherre har holdt sin hånd over ham så langt, for hvis han fortsatt hadde befunnet seg i Palacio Negro, ville han ha vært prisgitt generalen og hans fryktelige raseri. Jeg vil be for at morgendagen blir god, og for at forbannelsen som heksedoktoren har kastet over landet, blir brutt.

Mandag i påskeuken, 3. april

Det føles som om denne dagen har vært den lengste i mitt liv. Jeg er overrasket over at jeg fortsatt har ork til å skrive ned alt dette som brenner i meg. Statskuppet mislyktes. Min største frykt er blitt virkelighet: Generalen har tatt kontrollen over landet igjen, kuppmakerne har gitt opp, Clemen er på flukt, Pericles sitter fortatt fengslet og befinner seg i en svært vanskelig situasjon, isolert, uten mulighet til å motta noe utenfra. Jeg er hjemme, og klarer ikke å sove, så redd er jeg. Betito overnatter hos Henry, kameraten sin. Heldigvis fungerer strømmen og telefonen som normalt. Pati har ringt to ganger, vettskremt, stakkar, og foreslo til og med å kaste seg på et fly for å komme hit og være sammen med meg. Jeg er redd for at spenningen blir for mye for henne. Hun er tross alt gravid. Jeg har også snakket med svigermor, som fortalte meg at Clemen er en død mann om han blir tatt. To sivilkledde politimenn har overvåket huset siden tidlig på kvelden. María Elena oppdaget dem da hun kom hjem etter å ha kjøpt tortillaer. Ute i gatene flykter folk i panikk.

Hvor kan den stakkars Clemen være nå? Jeg har sagt til meg selv at jeg ikke må tenke på ham, ellers bryter jeg sammen av uro og bekymring. Jeg gjentar for meg selv at jeg ikke kan gjøre noe for ham. Det er det bare Gud og skjebnen som kan. Jeg snakket med ham i ett-tiden i dag. Da var han fortsatt på radiostasjonen. Han sa at han fortsatt håpet at infanteri- og artilleriregimentene skulle sette inn det avgjørende støtet mot Palacio Negro, selv om han innrømmet at nederlagsstemningen begynte å bre seg, og at mange av dem som var sammen med ham på radiostasjonen, snakket om hvilke ambassader de kunne søke tilflukt i hvis kuppet slo feil. Jeg spurte hva han ville gjøre hvis det skjedde. Han svarte at han ikke visste det, at han overveide noen muligheter, at jeg ikke skulle bekymre meg. Han hørtes trett ut i stemmen, nesten som en zombie. Jeg tenkte at han knapt hadde sovet, og at opphisselsen og alkoholen hadde gjort sitt. Nå anså far og vennene hans slaget for tapt. De sa at offiserene hadde begått den største dumheten av dem alle: De hadde forhandlet med nazigeneralen over telefonen, forsøkt å tvinge ham til å gå av. Det som skjedde, var det motsatte. For det var generalen som viste muskler. Nå visste jeg også at svigerfar offentlig hadde erklært sin fulle og ubetingede lojalitet til generalen, og rasende hadde fordømt Clemens eskapader.

Det kokte av rykter i byen. Det ble sagt at oberst Tito Calvo kjørte rundt i en stridsvogn i byen og skrøt av at han skulle bombe politistasjonen sønder og sammen, at flyverne med hensikt hadde sluppet bomber over kvarteret med kasinoet og Teatro Colón, for de ønsket i virkeligheten ikke å angripe generalen, bare skremme ham, at kuppet hadde feilet fordi generalen hadde plassert lojale offiserer blant opprørene, at mange uteliggere ligger døde rundt Parque Libertad, at heksedoktoren har inngått en pakt med djevelen, at han holdt en svart messe i kjelleren på palasset, og at han nå vil skyte alle som sammensverget mot ham, at soldater fra Cojutepeque og San Vicente marsjerte østover mot hovedstaden for å komme generalen til unnsetning, og at de allerede hadde tatt garnisonen på flyplassen i Ilopango.

Et fryktelig rykte sier at generalen lot raseriet sitt gå ut over den stakkars don Jorge i går. Da han følte seg trygg i palasset, sies det, ga han ordre om at don Jorge skulle tortureres, at de dro ham ut av cellen og henrettet ham ute på gaten for å sette en støkk i kuppmakerne. De skjøt don Jorge og trodde han var død, men han har visst overlevd likevel. Fryktelig. Jeg ringte hjem til ham for å snakke med Teresita, kona hans, men kom ikke frem. Jeg ber til Gud om at det bare er et rykte.

Jeg dro til fengselet tidlig i dag morges, men støtte på de samme soldatene som stanset meg i går. I ettermiddag, da det var klart at kuppet hadde slått feil, gjorde jeg et nytt forsøk, og kom meg til slutt gjennom sperringen. Men til ingen nytte. Det sto vakter rundt fengselet, og de var fortsatt redde for et angrep fra opprørssoldatene. Jeg hadde med kurven med mat til Pericles. Jeg nærmet meg maskingeværstillingen og ba soldatene om å hente sersjant Flores. Forgjeves. Flere mennesker sto i klynger utenfor fengselet. Det var fangenes familier og slektninger. Soldatene hadde fortalt dem at alt var som før i fengselet, men at det inntil videre ikke lot seg gjøre å besøke de innsatte, og at de burde fjerne seg av sikkerhetsmessige grunner. Jeg så moren til Merlos, en av studentene som deler celle med Pericles. Hun gråt og tørket tårene med et lommetørkle. Jeg fryktet det verste. Engstelig spurte jeg henne hva som var skjedd. Hun svarte at hun var redd for at generalen ville la raseriet gå ut over de politiske fangene og skyte dem. Det var den samme frykten som gnaget i meg. Jeg sa til henne det samme som jeg sa til meg selv, at det umulig kunne skje, at sønnen hennes og mannen min er uskyldige, at de har sittet fengslet og derfor ikke har hatt noe med sammensvergelsen å gjøre. Og da, idet jeg hadde snakket ferdig, så jeg brått Clemen for meg. Hun så det i ansiktet mitt, for hun sa: «La oss be til Gud om at sønnen din klarer å flykte.» Nå var jeg på nippet til å bryte sammen og begynne å gråte som en annen Magdalena, midt på gaten, foran vaktene som sto og så på oss og de andre slektningene. Det knøt seg i meg, og to tårer rant nedover kinnene mine. Men jeg klarte å beherske meg. Jeg tok raskt farvel med doña Chayito, for det heter Merlos’ mor, snudde meg og begynte å gå hjemover. Alle årene sammen med Pericles har lært meg å holde på gråten. Men de tårene jeg ikke gråt ute på gaten, gråt jeg hjemme, på rommet mitt, til jeg følte at jeg ikke hadde flere tårer igjen. Det var som om Pericles så på meg med sin strenge, rynkede panne.

Noen minutter over tre ringte far hjem og fortalte meg at kuppmakerne hadde overgitt seg. «Heksedoktoren tok rotta på de feige kuppmakerne,» sa han bittert. Han fortalte at et hvitt flagg ble heist over forlegningen til første infanteriregiment. «Gleden varte bare i ett døgn,» sa han. Jeg visste ikke hvor han ringte fra, men jeg hørte vennene hans prate i bakgrunnen. Antagelig drakk og klaget de over hvordan situasjonen hadde utviklet seg. Han sa at nå måtte vi finne et skjulested for Clemen, hjelpe ham til å unnslippe. Han spurte om jeg hadde snakket med ham i løpet av de siste timene. Jeg fortalte om samtalen klokken ett. Da foreslo han at Betito skulle være hos dem. Mor ville at han skulle tilbringe natten der. Skulle det verste skje, ville heksedoktoren kanskje la raseriet over at broren hadde deltatt i kuppet gå ut over ham. Jeg fortalte at Betito er hos kameraten sin, Henry, og at han vil være trygg der. Far ba meg bli hjemme i tilfelle Clemen ringte. Men det var ikke han som ringte, det var kona hans, Mila. Det var tredje og siste gang jeg snakket med henne i løpet av dagen. Hun virket helt forstyrret, og lot fornærmelsene hagle over Clemen fordi han hadde oppført seg så uansvarlig. Hun sa at hverken hun eller barna fortjente å lide for dumhetene til denne ekshibisjonisten, som bare var ute etter å imponere sekretæren på radiostasjonen, som hun påsto var elskerinnen hans. Jeg «slukket lyset», som Pericles kaller det, og lukket ørene for maset hennes. Til slutt sa Mila at hvis generalen dømte sønnen min til døden, var det til pass for ham. «For en grusom ting å si, Mila,» sa jeg. «Det kommer du til å angre på senere,» sa jeg. Så spurte jeg henne om hun hadde snakket med Clemen i det siste. Hun svarte at hun sist hadde hørt fra «tufsen» klokken tolv, og da hadde hun latt ham få høre hvilken idiot hun synes han er, og at han til og med har rotet sin egen bestefar, oberst Aragón, opp i problemer. Hun fortalte ham også at hun ville be om skilsmisse når alt roer seg. Jeg sa ingenting. Det heter seg at en ulykke aldri kommer alene.

Heldigvis snakket jeg med Mama Licha etterpå. Svigermor er laget av hel ved. Hun skjelver ikke i stemmen når katastrofen rammer. Hun gjentok at obersten støtter generalen av prinsipielle grunner. For ham står autoritet og orden over alt. Men han er også et menneske, sa hun, både far og bestefar, og som menneske lider han i stillhet. Hun forsikret meg om at obersten vil gjøre alt som står i hans makt for å hjelpe Clemen å flykte, men blir han først arrestert, vil ingen kunne redde ham fra generalens raseri. Så spurte hun meg ut om Pericles. Jeg fortalte at jeg ikke klarte å besøke ham i fengselet. Hun ba meg om å være sterk og ikke miste troen. Hun vet hva hun snakker om. Som tolvåring var hun vitne til at faren ble henrettet på torget i Cojutepeque.

Jeg skyndte meg å gi Mama Lichas beskjed videre til far slik at han kanskje kan få sendt den videre til Clemen. Far sa at han ikke ville stole på obersten i denne situasjonen, men at vi måtte snakke om det etterpå, for om noen sekunder ville generalen komme med en kunngjøring på radioen. Han lovet å ringe tilbake når heksedoktoren hadde rast fra seg. Jeg hadde slått av radioen fordi nervene mine allerede var frynsete nok. Jeg ba María Elena slå den på med det samme. Jeg satte meg i lenestolen til Pericles, noe jeg bare gjør en sjelden gang, og knep meg selv i å gjøre de samme faktene som ham når han konsentrerer seg om noe. María Elena ble stående i døren til kjøkkenet mens hun vred hendene og så skrekkslagen ut. I stedet for å samle meg om det «mannen» sa, begynte jeg å telle inni meg alle gangene han gjentok ordet forræderi, og på måten han sa dette ordet, merket jeg meg den allmektiges raseri over å bli trosset, fryden hos den som nå skal ta hevn. Da han til slutt kunngjorde at unntakstilstand nå var innført og at forræderne ville bli stilt for krigsrett, reiste jeg meg og gikk ut i kjøkkenet for å ta meg noe å drikke. María Elena gikk til side og mumlet nedslått: «Stakkars don Clemen.»

Far kom innom før middag. Han sa at man ennå ikke vet hvor Clemen har tatt veien, og at de fleste kuppmakerne løper desperat fra ambassade til ambassade og ber om asyl, at mange allerede var tatt til fange, at folk er livredde for at heksedoktoren igjen vil opprette militærdomstoler og sørge for å henrette alle som har satt seg opp mot ham. Flere av fars venner var imidlertid villige til å hjelpe der det var mulig. Heretter måtte vi snakke om Clemen ansikt til ansikt, sa han, og ikke over telefonen. Jeg sa til far at vi må fortsette å fortelle venner og bekjente i kretsen rundt generalen at Pericles ikke har hatt noe med kuppforsøket å gjøre, at han satt isolert i over to uker i palasset, hvor alle var lojale mot generalen. Det samme hadde jeg sagt til svigermor og svogerne mine. Dette kunne ikke sies for ofte, med tanke på den ekstreme situasjonen vi er oppe i alle sammen.

Senere ringte Angelita, Pericles’ kusine. Hun gråt og var redd fordi hun ikke har hørt fra Jimmy. Regjeringsstyrkene hadde allerede gjenerobret flyplassen, men navnet hans var ikke blant de kuppmakerne som var blitt arrestert. Jeg sa at jeg har det på samme måte med Clemen. Sist jeg snakket med ham, var klokken ett, før han dro fra radiostasjonen. Vi må be til Gud, sa hun, om at generalen vil tilgi dem. Jeg sa meg enig, men sa også at det viktigste var at de slipper unna. Jeg fortalte henne hva svigerfar hadde sagt om at eksekusjonspelotongen venter dem hvis de blir tatt. Felles skjebne, felles trøst, heter det, men angsten blir ikke mindre av den grunn. Hvor er Clemen nå? Hva vil skje med sønnen og mannen min? Det er som om jeg går med et åpent sår i brystet. Jeg har drukket en kopp lindete for å roe nervene og kanskje få en blund på øynene, om så bare for en liten stund. Takk og pris for denne dagboken. I den kan jeg gi utløp for alle mine bekymringer.

Tirsdag i påskeuken, 4. april

En grusom dag. Fortvilelse, redsel, rykter, avmakt. Og forferdelse over alt. Jeg vet ingenting om Clemen. Noen venner ringer og forteller at de har sett ham der eller der, andre venner ringer og sier at de har sett ham andre steder. Telefonen ringer i ett sett. Alle spør, prøver å sette mot i meg, gir meg råd. På radioen gjentar de navnene på de arresterte kuppmakerne og oppfordrer dem som har flyktet til å overgi seg og sette sin lit til generalens storsinn. Diario Latino og de andre opposisjonsavisene er blitt kneblet. Far og vennene hans planlegger et eller annet, men det er strengt hemmelig, og jeg får ikke vite noe. Stakkars Mila ringte tidlig i morges og sa at hvis Clemen tar kontakt med meg, bør jeg overtale ham til å overgi seg. Det er meningsløst å flykte, sa hun. Etterpå ringte hun tilbake og var hysterisk fordi noen politifolk nettopp hadde trampet inn i huset hennes på jakt etter sønnen min. De endevendte huset og skremte barna. Og som om det ikke var nok, drepte feigingene Samba, den søte bisken, datteren til Nero. Det skulle ikke forundre meg om de dukker opp her. Ryktet om don Jorge er sant: Stakkaren svever mellom liv og død, og har gjennomgått flere risikable operasjoner. Jeg dro til sykehuset for å være sammen med Teresita og familien hans en stund. Det var en rystende opplevelse. Utpå ettermiddagen trodde jeg at jeg kom til å bryte sammen. Jeg la meg i sengen og sov tungt i tre timer. Da jeg sto opp, var jeg som en zombie. Akkurat nå skulle jeg ønske jeg befant meg i en boble, i en annen verden, fjernt fra alt, alene sammen med Pericles, slik at han kan klappe meg på kinnet og vi kan prate sammen som før. Men så begynner angsten å røre på seg igjen, følelsen av at jeg må gjøre noe, selv om jeg ikke vet hva. Jeg føler at hvis jeg ikke foretar meg noe, vil det gå fryktelig galt for sønnen og mannen min. Men gatene kontrolleres av generalens soldater. Det er umulig å nærme seg forlegningene eller regjeringskvartalet eller fengselet, og myndighetene ber folk om å holde seg hjemme. Opphisselsen har ende i avmaktsfølelse. Jeg har bestemt meg for å strikke ferdig genseren til Belka.