John Harvey

1

Britisk krim

Av kjøtt og blod

Oversatt av Aleksander Melli

John Harvey

1

Britisk krim

Av kjøtt og blod

Oversatt av Aleksander Melli

Til Patrick, Geezer Extraordinaire

Det er gjort. Ingenting kan ta det tilbake; ingenting kan gjøre det til noe annet enn det var.

Charles Dickens, David Copperfield

Dog er du mitt kjød, mitt blod, min datter,

Eller snarere en sykdom i mitt kjød

som jeg må kalle min.

William Shakespeare, Kong Lear

1

Katten strøk seg mykt og innsmigrende mot ansiktet hans, og Elder hadde fremdeles en fot godt plantet i drømmeland da han dyttet den bort med armen. Noen sekunder senere var den der igjen, dultet mot ham og malte så høyt at lyden trengte inn i hodet hans. Kattens skarpe klør knadde den myke huden øverst på skulderen hans og bak i nakken. Under ham var puten harsk av svette. Han snudde seg besværlig og løftet dyret unna. Den tjukke pelsen var flokete og fuktig, og huden var slakk rundt de magre ribbeina. Øynenes lysende sprekker var gule i halvmørket.

Idet Elder kavet seg opp i sittende stilling, vred katten på seg i hånden hans og bet ham hardt nederst på tommelen. Han bannet og slapp den ned på sengen. Katten hoppet fresende ned på gulvet. Da han løftet hånden opp til munnen, var blodsmaken sur og sterk.

Og nå var det andre katter, like i nærheten, i grupper på to eller tre, som kom ut fra skyggene rundt kanten av rommet. Elder kunne høre de ville dyrenes svake, raspende åndedrett. Han slengte av seg lakenet og begynte å få på seg klærne mens kattene vrimlet rundt ham, gned seg mot anklene, løp over de bare føttene hans.

Da han holdt døren åpen for å prøve å få dem ut, skled de tilbake mellom beina hans og beveget seg i en myk, bølgende masse mot trappen.

I rommet ovenpå stirret øynene tilbake på ham uten å blunke, og mens tok et skritt fram, kjente han noe føyelig og glatt som ga etter under fotsålene. Et kull med nyfødte, hårløse kattunger som vred seg mjauende og blinde på de nakne gulvplankene. Han brekte seg. Et sted like over hodet hans slengte en fullvoksen katt poten mot ham med sprikende klør. En blodstripe rant fra overarmen, en annen krysset halsen. Døren han hadde gått gjennom, sto lukket.

Elder skalv. Han krysset rommet og bega seg mot en ny trapp. På toppen knakk en av plankene under vekten av ham, og han måtte støtte seg opp mot veggen før han kunne hoppe videre.

Et svakt lys rant ned over gulvet gjennom hullene i taket.

Ingenting rørte på seg.

På den borteste siden av rommet lå en smal seng. Ikke tom. Ikke helt. Under et grått og fillete teppe lå noe sammenkrøket. Huden på Elders armer og bein nuppet seg i kulden. Kroppen stivnet. Han visste, eller følte han visste, hva det var han ikke kunne se. Kattene, som nesten var lydløse nå, hadde fulgt etter ham inn i rommet og samlet seg rolige, ventende rundt ham. Mellomrommet mellom sengen og stedet der han sto, var umåtelig stort og bare et lite skritt unna; teppet kjentes grovt og kaldt mellom pekefingeren og tommelen. Stoffet revnet da han dro det tilbake.

Jenta hadde trukket beina tett oppunder brystet, brystene var små og tomme, halebeinet trengte gjennom den flekkete huden. Stanken trengte inn i munnen hans og fylte nesen. Den ene siden av ansiktet, et jenteansikt, en ung kvinne på seksten eller kanskje sytten, var så å si borte. Han kunne se bitemerker, små og dype, rundt øyehulen.

Idet Elder bøyde seg fram, strakte en av armene hennes seg plutselig mot ham. Hånden famlet i luften og grep hans hånd. Grep ham og nektet å slippe.

2

Fra sin posisjon oppå den grove steinmuren fulgte Elder bussen med blikket mens den rundet den høyeste svingen i veien. Over den strakte den øde heia seg; under lå det fruktbare lavlandet. Himmelen hadde mange ulike blåsjatteringer i dag og var blekest der den krummet seg ned og møtte havet, horisontens utflytende lyssjø der et stort skip, en oljetanker, så ut til å sveve som en illustrasjon i en barnebok. Elder visste at det ville være hummerbåter, to eller tre av dem, som sjekket fangsten like oppunder klippene og ute av syne fra der han sto.

Han betraktet bussen mens den stoppet opp og Katherine gikk ut. Hun ble stående et øyeblikk til bussen hadde kjørt vekk, en enslig skikkelse ved veikanten, så vidt gjenkjennelig med det blotte øye på denne avstanden. Likevel visste han at det var henne: måten hun holdt hodet på, måten hun sto på.

Med en rask bevegelse slengte Katherine ryggsekken over skulderen, heiste den ordentlig på plass med et rykk og krysset veien mot toppen av landeveien som etter hvert ville føre henne ned til det lille huset der Elder bodde.

Han hoppet ned fra muren og skyndte seg over jordet.

*

De små husene sto tre i rekken og var blitt bygd for familiene til landarbeiderne som en gang hadde jobbet i området. Bortenfor rekken sto et enslig hus og atelier som tilhørte en lokal kunstner, en helt ålreit kvinne som stort sett holdt seg for seg selv og bare pleide å nikke til Elder når de passerte hverandre på stien som gikk ned til havet. Hun gadd sjelden veksle noen ord.

«Du er ikke forfatter, altså?» hadde eieren spurt da Elder betalte depositumet og første måneds husleie.

«Nei. Hvorfor spør du?»

Hun hadde smilt. «Du vet, det hender de dukker opp her i traktene. De tenker sikkert at det må være noe med lufta. D.H. Lawrence bodde her med kona si, Frieda. I ett av husene. Katherine Mansfield bodde også her en stund.»

«Sier du det?» hadde Elder sagt. «Interessant.»

Vel, Lawrence hadde han hørt om, i det minste.

Det hadde vært for litt over to år siden, tidlig på våren, før alt begynte å skyte knopp. Den ene dagen hadde Elder jobbet i ordensmakten i Nottinghamshire som politibetjent med tretti år under beltet, et ekteskap som hadde vart mer enn halvparten av den tiden, en datter på fjorten – og neste dag, slik hadde det i hvert fall virket, hadde han sagt opp, gått av med pensjon, gått fra dem alle.

Han hadde dratt nesten så langt unna det er mulig å dra i England uten å ende i havet, så hadde han slumpet over dette stedet og blitt værende. To rom i første, to rom i andre, ikke stort mer enn det: gulv med steinheller, murvegger; lys som skar gjennom huset fra forsiden til baksiden når solen traff den rette vinkelen. Bortsett fra et postkort i ny og ne skrev han aldri til noen, og etter en stund hadde han til og med sluttet å skrive postkort. Han leste. Prøvde seg på Lawrence, men ga opp ganske fort. Han fant en liten stabel med fuktige pocketbøker under trappen: Priestley, du Maurier, Dornford Yates. Da de var lest, kjøpte han bruktbøker ingen ville ha, på kirkeloppemarkeder og den slags. Sjøfortellinger, han oppdaget at han likte dem – Forester, Reeman og Alexander Kent. I det siste hadde han fått sans for H.E. Bates.

Han fant det fascinerende, han som knapt hadde plukket opp en bok på nesten femti år, måten fortellingen kunne dra deg ut av deg selv på, dra deg inn.

Om kveldene, enkelte kvelder når han ville høre lyden av stemmer, spilte han radioen høyt. Han visste at han ikke trengte å svare dem.

*

Fra like forbi det siste huset betraktet han nå Katherine som kom til syne rundt den siste svingen i landeveien.

Hun gikk med lette turstøvler, brettete sokker over blekgrønne strømpebukser, et mørkere, grønt kordfløyelsskjørt i knehøyde, en lånt allværsjakke, åpen og et par størrelser for stor. Da hun fikk øye på Elder og løp de siste ti metrene mot ham, bølget det brune, småkrøllete håret bak henne slik morens hår ville ha gjort det en gang i tiden.

«Pappa!»

«Kate.»

Han hadde lurt en del på dette, om hun ville vise tegn på forlegenhet eller nøling etter – hva var det nå, seks måneder? Mer. Sist sommer. I Nottinghamshire. Bare et kort besøk. Men nei da, hun klemte ham, og under alle lagene med klær kunne han kjenne den relativt spinkle beinbygningen hennes. Ansiktet hennes presset seg høyt opp mot brystet hans. Langsomt, med øynene igjen, presset han sitt eget ansikt mot toppen av hodet hennes og husket hvordan håret hadde duftet den gangen hun var to eller tre eller fire.

«Kom,» sa han. Han slapp henne og tok et skritt tilbake. «La oss gå inn.»

*

Katherine hadde ikke visst hva hun skulle forvente: hauger med uvaskete klær, sokker som lå strødd overalt, tomme ølbokser og skitne gryter? Huset til de sju dvergene før Snehvit dukket opp? En enslig mann som hadde gått i frø? Men nei, alt var pent brettet og på plass; farens frokostservise, koppen og asjetten, tallerkenen og skålen sto i oppvaskstativet, rent og pent og klart til å ryddes vekk. Selvfølgelig hadde han nok anstrengt seg litt før hun kom: støvsugd, ryddet, tørket støv.

«Te eller kaffe? Ikke pulverkaffe, ordentlige kaffebønner, altså.»

Katherine tok av seg allværsjakken og la den over ryggen på en lenestol. «Du drikker ikke kaffe. Du pleide ikke engang å like kaffelukt i huset.»

«Det er vel lov å forandre seg?»

Hun kikket på ham gjennom lave øyenvipper. «En kopp te er fint.»

«PG Tips …»

«Helt greit.»

Mens faren styrte på kjøkkenet, snoket Katherine litt rundt. Hun regnet med at møblene hadde fulgt med huset, den typen møbler man gjerne kunne finne i store stabler utenfor hus til salgs. Gardiner med blomstermønster, sivmatter på gulvet. En bokhylle som var proppfull av pocketbøker. Det tunge spisebordet hadde ringer her og der og riper langs den ene siden. På den smale peishyllen sto et bilde i en enkel, svart ramme, hun selv som fjortenåring, ikke lenge før alt hadde raknet. I gruen under var vedkubbene, papiret og kullet klar til å tennes. Ikke noe stereoanlegg, ikke noen tv. I andre etasje sto døren til farens rom åpen; sengeteppet var spredd jevnt utover sengen, putene var rette, på nattbordet sto en liten radioklokke, en lampe, et tomt glass, en bok.

«Katherine? Teen er klar.»

Hun slengte ryggsekken ned på enkeltsengen i rommet ved siden av og gikk ned igjen.

*

Det var akkurat varmt nok til at de kunne sitte ute i den lille hagen på baksiden. Brisen fra havet var frisk, men ikke bitende. Den sene aprilsolen sto fremdeles høyt, men svakt på himmelen. Ved kanten av hagen førte en lav steinmur ut på et jorde der svarte og hvite kuer gresset med lave hoder. To skjærer skvatret hest fra et tre like i nærheten.

«Fortell, da. Hvordan gikk reisen?»

«Bra.»

«Endte du opp med å gå for bussen eller toget?»

«Ingen av delene.»

«Hvorfor ikke?»

«Jeg haiket.»

«Du gjorde hva, sa du?»

Katherine sukket. «Jeg haiket til Penzance, så tok jeg bussen videre derifra.»

«Jeg sendte deg penger til reisen.»

«Her.» Hun reiste seg halvveis opp. «Du skal få dem tilbake.»

«Det var ikke det jeg mente.»

«Hva mente du da?»

«Å haike på den måten. Det er ikke trygt. Det er unødvendig. Det er …»

«Se, da. Her er jeg. I ett stykke. Jeg overlevde.»

«Du tar toget hjem igjen. Om jeg blir nødt til å følge deg ombord selv.»

«Ok.»

«Jeg mener det, Katherine.»

«Jeg sa jo ok.»

Men hun smilte. Hun var ikke mutt som hun kunne ha blitt før.

«Hvordan er teen?» spurte Elder.

Katherine trakk på skuldrene. «Litt sånn te-aktig?»

*

De gikk langs den smale stien mellom jordene, forbi gårdsbygningene, til stedet der klippen struttet ut over havet.

«Så hva driver du egentlig med hele dagen lang?» sa hun og slo ut med armene. «Fisker du?»

«Ikke akkurat.» Noen ganger kjørte han over til Newlyn og så fiskerne dra fangsten i land. Han pleide å kjøpe makrell og flyndre til å ha med seg hjem.

«Jeg ville ha klikka. Etter bare en uke.»

Elder smilte. «Vi får se.»

«Jeg blir ikke så lenge, pappa.»

«Jeg vet det.» Han hadde håpet hun kanskje ville bli lenger.

«Jeg skal på fest på lørdag. Jeg vil ikke gå glipp av den.»

Elder pekte på ruten stien tok mellom to steinhauger. «Hvis vi går den veien, så kan vi kretse rundt og komme tilbake over det borteste jordet.»

«Greit for meg.» En liten stund, over en kort strekning, holdt hun hånden hans.

*

Den kvelden spiste de på en pub som lå midt mellom Trewellard og St. Just. Spisestuen ved siden av hovedsalen hadde bare et dusin bord, og flesteparten var opptatt. Katherine hadde skiftet til et langt jeansskjørt og en T-skjorte som var litt strammere enn Elder satte pris på. Selv var han kledd i sin vanlige blå dongeribukse, en falmet bomullsskjorte og en marineblå genser som nå lå brettet over stolryggen. Elder bestilte lammestek og betraktet Katherine smilende mens hun tilsynelatende uten pustepauser hev i seg en stor biff.

«Ikke akkurat vegetarianer denne uka, ser jeg?»

Hun gliste og geipet til ham.

Da tallerkenene ble ryddet bort, satt de tilbakelent og snakket om det ene og det andre, innkapslet i stemmesurret fra de andre gjestene.

«Hvordan går det med løpingen?»

«Greit.»

«Trener du til vårsesongen?»

«Noe sånt.»

Katherine hadde vært aktiv i friidrett da hun var rundt ti år gammel, og Elder hadde vært den som oppmuntret henne til å begynne med, løp sammen med henne, var treneren hennes. Første gang hun konkurrerte for laget sitt på tohundremeteren, hadde hun endt opp på en tredjeplass, selv om hun var den yngste på hele stevnet.

«Når er det første stevnet?»

«Kretsmesterskapet. Om et par uker.»

«Hva skal du konkurrere i? Hundre og tre hundre meter?»

Katherine ristet på hodet. «Bare trehundre»

«Hvorfor det?»

«Fordi det er den jeg kan vinne.»

Elder lo.

«Hva?»

«Ikke noe.»

«Du synes jeg er høy på pæra, ikke sant? Innbilsk.»

«Nei.»

«Jo da, det gjør du.»

«Nei,» sa Elder igjen. «Selvsikker. Det er det jeg ville ha kalt deg. Trygg på deg selv.»

Hun kikket på ham. «Det er kanskje noe jeg er blitt nødt til å bli.»

Elder fikk øyekontakt med servitøren og ba om regningen. Katherine vred på en sølvring rundt venstre hånds lillefinger.

«Hvordan går det med moren din?»

«Spør henne.»

«Jeg spør deg.»

Hun fisket opp mobilen fra vesken sin og la den på bordet foran ham. «Spør henne selv.»

Han kikket nesten ikke på regningen da den kom, bare dro kredittkortet og plukket opp genseren fra stolryggen. Katherine slapp mobilen ubrukt tilbake i vesken.

*

Småsteiner knaste og sprutet under bildekkene mens han kjørte langsomt nedover landeveien. Lysene i det lille husets andre etasje var tent.

«Jeg er ganske trøtt,» sa Katherine så snart de kom inn. «Jeg tror kanskje at jeg går og legger meg med en gang.»

«Ok, ikke noe problem. Vil du ha noe? Litt te eller …»

«Nei takk. Det går bra.»

Hun stilte seg på tå og ga ham et lett kyss på kinnet. «Natta, pappa.»

«Natta.»

Han skjenket seg et glass Jameson’s og tok det med seg ut. Kuenes skikkelser dultet borti hverandre i mørket. Idet han rørte på seg, pilte et lite dyr langsmed muren. Her og der blinket lysprikkene ute i havets svarte masse. I natt, med Katherine i huset, ville kanskje drømmen la ham hvile i fred.

3

Fra rommet hennes tvers over trappeavsatsen hørte Katherine faren skrike.

Da hun dyttet opp døren, satt han dyvåt av svette og støttet seg opp på albuen.

«Alt i orden,» sa han. «Det er ikke noe. Bare en drøm.»

*

De satt innhyllet i stillhet på hver sin side av bordet i stuen. Katherine hadde laget te, sterk og søt, og Elder hadde helt en skvett whisky oppi sin egen. Klokkens timeviser nærmet seg fire. Om ikke så lenge ville det bli lyst, eller noe i nærheten. Da hun hadde spurt ham om drømmen, hadde han bare ristet på hodet.

Katherine satte fra seg teen og gikk ovenpå igjen. Hun kom tilbake med en lighter og en pakke sigaretter. Elder visste ikke engang at hun røykte.

«Slapp av,» sa hun. «Jeg skal slutte.» Da Elder ikke sa noe, spurte hun: «Det er ikke første gang, ikke sant?»

Han ristet på hodet.

«Hvor lenge?»

«Lenge nok.»

Drømmene hadde begynt seks måneder etter at han flyttet hit, sporadisk til å begynne med, en eller to ganger i uken, ikke mer; alltid variasjoner over samme tema, kattene, trappen. Vanligvis pleide han å våkne før det siste stadiet, de siste skrittene, skikkelsen i sengen. Så, etter hvert som vinteren hadde begynt å bite seg fast, kom de stadig tettere, så ofte at han gruet seg til å legge seg og ble sittende oppe og høre på radio i stedet, mens han stirret på sitt eget slitne ansikt i vindusglasset. Han gikk til legen, tok piller, oppsøkte en terapeut, og i det behagelige, avsondrete kontoret i annen etasje klarte hun å få ham til å grave opp en tidlig barndomshendelse, et møte med halvville katter. Han dro ikke tilbake.

«Vil du snakke om det?» spurte Katherine.

Han ristet på hodet igjen.

«Det hjelper kanskje.»

«Jeg tror ikke det.»

«Men pappa, du kan ikke …»

«Hva er det jeg ikke kan?»

Hun visste ikke, eller hvis hun visste det, så sa hun det ikke.

Han kunne kjenne dunsten av tørket svette fra sin egen kropp og fryktet at hun også kunne gjøre det. Og at hun også kunne merke resten av frykt.

Katherine stumpet røyken og reiste seg opp. «Kom, så går vi en tur.»

«Nei, jeg tror ikke …» begynte Elder. Så sa han: «Ja, hvorfor ikke. Vi gjør det.»

Der himmelen møtte havet, kunne de se en smal, oransje ring under de svarte og lilla skyene. Fiolett lys. Bølgenes langsomme rytme mot foten av klippene, stigningen og fallet. Fuktigheten i luften og på jordene. Dagens første fugleskrik.

«Det hjelper vel ikke at du er alene,» sa Katherine.

«Jeg var ikke alene i natt. Du var like i nærheten.»

«Det var ikke det jeg mente.»

Det hadde vært en kvinne en stund – en livlig og tiltrekkende kvinne i trettiårene som jobbet som servitrise på en kafé i Sennen Cove. Elder hadde småpratet sporadisk med henne i månedsvis før han endelig inviterte henne med ut: kino i Penzance, middag på en restaurant der maten var middelmådig og musikken altfor høy. Til slutt orket hun ikke mer av tausheten hans, delene av livet sitt han stengte henne ute fra. «Hvis jeg først skal være alene,» sa hun, «kan jeg like godt gjøre det uten selskap.»

Han hadde sett henne et par ganger siden, sammen med en hvithåret fisker med værbitte kinn. Hun lo, hang på armen hans og var lykkelig. Tilsynelatende, i det minste.

«Du kan jo alltids sette inn en annonse, vet du.» Katherine smilte lekent. «Ekspurk i femtiårene søker kvinnelig selskap. Bilde hadde vært greit. Erfaring med håndjern.»

Elder lo. «Takk skal du ha. Er det på tide å bli desperat, mener du?»

Hun stoppet opp, gransket ham, rynkene i ansiktet, de bleke, blå øynene. «Nei, det synes jeg ikke du trenger.»

Da de kom tilbake til huset, kledde han av seg, krøp inn under lakenene og sov til litt over ni. Han våknet til lyden av radioen, lukten av kaffe og ristet brød med smør.

*

Under resten av Katherines besøk ble drømmen ikke nevnt. Den kom heller ikke tilbake. Sammen besøkte de Tate Gallery i St. Ives, og Elder var mer imponert av selve bygningen, måten den runde fasaden fulgte buktens krumning på, enn av kunstverkene den huset. Ved Cape Cornwall klatret de opp til det høyeste punktet og så glatte og myke seler boltre seg i bølgene. Tre timer i en liten fiskebåt på de samme, krappe bølgene ga en liten makrell og et par krabber. De trasket over jordene til Zennor, kysstien østover og vestover, de spiste kjøttpai, torsk og chips, og te med scones, tjukk fløte og syltetøy. I Barbara Hepworths skulpturhage satt de på hvite stoler med hendene over øynene for å skjerme for solen, og da en liten, gråhvit katt hoppet opp på fanget til Elder, dyttet han den ikke bort, men lot den slå seg til ro med halen tullet inn under seg og den ene poten over øynene.

På den siste kvelden hennes tok Elder henne med seg til Porthminster Beach Café. Etter middag gikk de over sanden.

«Hvordan er det hjemme for tiden?» spurte Elder. Bortsett fra en mann som gikk tur med hunden, og en ungdom i våtdrakt som prøvde desperat å få med seg en siste bølge, hadde de hele stranden for seg selv.

«Ganske bra.»

«Martyn,» sa Elder, «er han grei med deg, eller?»

«Ja da.»

Martyn Miles eide en klesbutikk i King’s Road i London, en annen i Kensington, og en hel frisørkjede som het Cut and Dried, med filialer i London, Bath, Cheltenham, Derby og Nottingham. Da Elder og Joanne hadde flyttet fra Lincolnshire til London etter sju års ekteskap, hadde Joanne jobbet som stylist i en av Martyn Miles’ salonger. Etter et år, mens Elder hadde slitt med å finne sin plass i Met-politiet og forholdet gikk gjennom en krise, hadde Joanne og Martyn hatt et kortvarig forhold. Da hemmeligheten kom for en dag, gjorde Elder og Joanne opp status, snakket ut om en del ting, og bestemte seg for ikke å gi opp. Elder foreslo at hun burde bytte jobb, finne en ny sjef, men Joanne var uenig. «Jeg trenger å treffe ham hver dag og vite at jeg ikke vil ha ham lenger. Ikke bare snu ryggen til og aldri være helt sikker.»

Åtte år senere, like før Katherine skulle begynne på ungdomsskolen, fikk Joanne tilbud om å bli daglig leder på en ny salong Miles ville åpne i Nottingham. De flyttet igjen. Slo seg ned. Katherine likte seg på den nye skolen. Elder hadde også glidd inn og funnet seg ganske bra til rette i avsnittet for grove forbrytelser. Noen ganger ser du ikke hva som skjer før det allerede er for sent.

«Jeg har begynte å treffe ham igjen. Martyn. Jeg er lei for det, Frank, jeg …»

«Du treffer ham?»

«Ja, jeg …»

«Ligger med ham?»

«Ja, Frank, jeg er lei for det, jeg …»

«Hvor lenge?»

«Frank …»

«Hvor lenge har det vart?»

«Frank, vær så snill …»

Elders whisky skvulpet ut over håndbaken, lårene. «Hvor lenge har det vart, for helvete?»

«Å, Frank … Frank …» Joanne gråt nå, pustet ujevnt, og ansiktet var tappet for farge. «Det har egentlig aldri vært slutt.»

*

Han og Katherine hadde stranden helt for seg selv nå. Den myke lyden av tidevannet som langsomt begynner å snu.

«Skal vi ta en kaffe til før vi drar tilbake?» spurte Elder.

«Sikkert ikke så lurt. Jeg skal tidlig opp i morgen.»

Da de kom tilbake til huset, hadde himmelen gått fra grå til svart. I noen minutter sto de utenfor, helt stille, og kikket opp på stjernene. Katherines ryggsekk var allerede pakket og klar og lå ved foten av trappen.

«Natta, pappa.»

Han holdt henne inntil seg, kysset håret og kinnet. «Det har vært fint å ha deg her.»

«Ja. Det har vært fint å være her.»

I det lille kjøkkenet, under møllene som slo mot lampen i taket, sto han med Jameson’s-glasset i hånden og lyttet til lydene hennes fra etasjen over. Så ble det stille. Da han og Joanne gikk fra hverandre seg, hadde han prøvd å trøste datteren sin og forsikre henne om at bruddet ikke på noe som helst vis var hennes feil. «Jeg er glad i deg, Kate,» hadde han sagt. «Du vet det, ikke sant?»

Hun hadde kikket på ham med et trist lite smil. Fjorten. «Jeg vet det, men egentlig er det irrelevant.»

«Hva mener du? Selvfølgelig er det ikke irrelevant. Det er viktig.»

«Nei. Det er mamma. Du skulle ha vært mer glad i henne.»

Elder svelget resten av drinken i en slurk og skylte glasset; resten av natten tilbrakte han i en lenestol i stuen med et teppe over beina. En kjapp frokost før sju, så kjøreturen over halvøyas granittryggrad til togstasjonen i Penzance. Toget sto og ventet med dørene åpne. En rask klem, så snudde han seg bort.

«Du kommer og ser meg løpe?»

«Selvfølgelig.»

De vinket, stasjonsbetjenten ropte en siste gang, og Katherines ansikt i vinduet ble en utydelig, hvit flekk. Elder sto på enden av plattformen med hånden i været mens noe vred seg i hans indre og toget forsvant ut av syne.

4

Verten ved Elders nærmeste pub var nok ikke kjent for sitt gode humør, men Elder hadde vært innom ofte nok til at han hadde gjort seg fortjent til noe mer enn bare et hånflir.

«Det var noen som ringte deg,» sa verten. «En eller annen dame. Skulle ikke forundre meg om det er underholdsbidrag hun skal ha tak i.» Hanelatteren runget ut i puben. «Det må være en grunn til at du gjemmer deg der ute som du gjør. Hun sa hun skulle ringe opp igjen i nitida.»

Kunne det være Katherine? spurte Elder seg selv. Joanne?

Det var ingen av dem. Selv om han ikke hadde hørt den på to år, hadde Elder ingen problemer med å plassere Maureen Priors lave, dype røst. Hun hadde tidligere vært Elders overkonstabel, og nå var hun politibetjent og etterforsker i grove forbrytelser-avsnittet i Nottinghamshire, med samme rang som Elder selv hadde hatt.

«Maureen. Hva skjer?»

«Shane Donald.»

«Hva er det med han?»

«Han slipper snart ut. Prøveløslatelse. Jeg tenkte du ville vite det.»

«Takk, Maureen.»

Donald var blitt dømt for mord i en alder av sytten år og hadde sonet et langt opphold i Hennes majestets fengsler. Hans medtiltalte, Alan McKeirnan, som var eldre og den åpenbare lederen, hadde fått livstid. Det hadde vært i 1989. Donald måtte være over tretti nå.

«Det har vært en del hyl og skrik i lokalavisene om saken.»

«Hvordan fikk de vite det?»

«Antakeligvis offerets foreldre, de ble nok informert.»

«Ja, selvfølgelig.»

Offeret, tenkte Elder: Lucy Padmore, seksten år. Bare ett år yngre enn Donald.

«Hvis du er interessert, så kan jeg klippe ut artiklene og sende dem i posten.»

«Ja, ok, Maureen, takk skal du ha. Gjør det.»

«Ok, Frank. Ta vare på deg selv.» Så ble forbindelsen brutt.

Selv om han hadde jobbet tett sammen med Maureen Prior i nesten tre år, visste Elder veldig lite om henne; hva privatlivets detaljer angikk var hun knepen som en gnier. Det tilgjengelige bevismaterialet tilsa at hun var singel, og hetero, om han skulle våge å tippe. Hun sluntret aldri unna en oppgave, uansett hvor kjedelig eller motbydelig den var, og klarte alltid å legge inn et par timer med ubetalt overtid på puben. Han hadde aldri sett henne full og sjelden hørt henne banne. Sammenliknet med Maureen var Elder en skravlebøtte som delte sitt indre liv med alle og enhver.

Han ble stående et øyeblikk før han la på telefonrøret og snudde seg mot baren igjen. Shane Donald. Han husket en spjæling av en guttunge med vasne øyne. Lett å påvirke, lett å lede. Han lurte på hvem Donald hadde alliert seg med i fengselet, hvilken vei han var blitt styrt. Nå ville han flyttes til en annen del av landet, langt borte fra forbrytelsens åsted; etter all sannsynlighet ville han tilbringe de første seks månedene i et herberge for prøveløslatte, der han ville observeres nøye, slik at myndighetene kunne forsikre seg om at det var et velfundert trekk å slippe ham ut i samfunnet igjen.

Elder kjøpte seg en stor Jameson’s og satte seg i det borteste hjørnet av rommet med det lave taket. Etter hans erfaring kunne du føle så mangt for de du arresterte, særlig for mord, men medlidenhet var sjelden med i bildet.

*

Donald var den siste ungen i kullet til et aldrende foreldrepar, en tabbe, som han ofte ble kalt, eventuelt en attpåklatt, en sykelig liten skapning ved fødselen som bare så vidt hadde klart å klamre seg fast til livet. Faen så synd, som moren hans likte å understreke. Familien bodde i nordøst-England, i et falleferdig boligområde i Sunderlands utkantsumper, tre generasjoner som bodde oppå hverandre i et hus der halvparten av vinduene var gjenspikret mesteparten av tiden og bakdøren svingte av hengslene når det blåste. Faren levde av strøjobber, samlet skrapmetall og solgte den der han klarte, tapte penger på veddeløpsbanen, gikk på sosialen; moren jobbet som vaskedame på den lokale skolen. Før de kom i tenårene, var de tre brødrene hans allerede kjenninger av politiet. En av søstrene ble gravid da hun var tretten, samme år som Shane ble født.

Det var et liv som bare kunne bli verre, og som ble det. Faren banket ham regelmessig med den største selvfølgelighet, håndbaken mot guttens ansikt eller et tjukt belte hardt ned på baken. Bestefaren misbrukte ham når han ble full; når de var edru, rævkjørte to av brødrene hans ham etter tur til han blødde. Hver gang han stakk, hentet politiet eller en eller annen velmenende sosialarbeider ham tilbake igjen. Bare mellomsøsteren, Irene, var kjærlig mot ham, tørket tårene hans og koste med ham på fanget. Men da hun flyttet hjemmefra og giftet seg med en gasstekniker fra Huddersfield, mer enn femten mil unna, var det ikke lenger noen han kunne snakke med, og ingen han kunne stole på. Han trakk seg stadig lenger inn i det mørke stedet i sitt eget hode.

Rundt den tiden han fylte femten, ikke lenge etter at Irene dro, var det noe som brast i ham. Han langet ut mot sløydlæreren med en planke, knuste et halvt dusin vinduer langs siden av skolen, brøt seg inn i sitt eget hjem og stjal en fersk lønning fra morens veske, pakket en reiseveske med litt klær og alt annet han fant som var verdt å stjele, og begynte å haike sørvestover.

Det var ikke lett. De fleste sjåførene, selv de som saktnet farten, kastet et blikk i Donalds retning og raste forbi. Han tilbrakte en natt på en busstasjon i Darlington, krøp sammen inntil eiendelene sine i et hjørne, og en annen natt sov han under en hekk i en veilomme i nærheten av A61. Innen han dukket opp på søsterens dørterskel, var han huløyd, skitten og lurvete, med klær som stinket av fuktighet og det som verre var.

Irene klemte ham og dro ham inn. Oppe på badet i annen etasje kledde hun av ham som om han fremdeles var et barn, og vasket ham med en varm flanellklut.

«Han trenger ikke innbille seg at’n skal bo her, for det kommer faen ikke på tale,» var ordene til mannen hennes, Neville.

Irene ignorerte ham, smurte brødskiver med margarin og syltetøy og satte på te. Hun var gravid i sjuende måned, og det syntes godt; babyen lå med hodet først selv om det fremdeles var tid til at den kunne snu seg.

«Shane, vennen min, hva har du gjort?» spurte hun og så på mens han slukte brødet. «Har du gjort noe gærent?»

«Jeg har bare stukket fra dem, bare det.»

«Jammen på tide.»

«Og jeg drar aldri tilbake. Uansett.»

«Jeg har sagt det til deg allerede,» sa Neville i døråpningen. «Her får du ikke være, hører du?»

«Ikke bland deg,» sa Irene. «Pass dine egne saker.»

«Hvis ikke dette er mine egne saker, så veit ikke jeg!» Han knyttet neven og gikk mot henne et skritt, men hun stirret ham i senk.

«Er det ikke på tide du kommer deg på jobben?»

Neville snudde seg og gikk uten å si et ord.

«Ikke bry deg om ham,» sa hun til Shane. «Det ordner seg. Jeg klarer å overtale ham, skal du se.» Han kunne re opp til ham i stuen, tenkte hun, en madrass på gulvet. I hvert fall til babyen kom.

Men før det skjedde, hadde Shane møtt Alan McKeirnan, og hendelsesrekken som ledet til mordet, var i gang.

*

Elder helte i seg den siste skvetten med Jameson’s og nøt et øyeblikk smaken på tungen. Han husket det en av kollegaene hadde sagt da de endelig hadde fått Donald inn på politikammeret i håndjern, med det brune, kortklipte håret og den pistrete barten som knivet om oppmerksomhet med forkjølelsessårene rundt den blodløse munnen. «Noen burde ha druknet ham ved fødselen, den lille rotta. Enten det, eller latt ham ligge som en flekk på lakenet der han hørte hjemme.»

*

Konvolutten med Maureens sirlige håndskrift ankom tre dager senere. Postbudet parkerte bilen utenfor veien til husrekken og gikk ned. Det var første gang hun hadde fått sjansen til å si hei siden tidlig på våren.

«Er det ikke nydelig i dag?» sa hun og kikket opp i himmelen idet Elder gikk ut på trappen og tok imot henne. «Må være bra nyheter på en dag som denne.»

«Vi får håpe det, ja.» Men han tvilte på det.

Hun hadde postet sider fra Mansfield Chad og Nottingham Evening Post. Bilder av både Donald og McKeirnan fra rettssakens dager. Bildet av Donald var ufokusert og skakt og var blitt knipset av en pressefotograf fra vinduet på en minibuss mens den kjørte forbi. JENTEMORDER PÅ FRIFOT proklamerte den ene overskriften. På frifot, tenkte Elder, etter tretten års soning.

Nyheten om at Shane Donald, den ene av to menn som i 1989 ble funnet skyldige i mordet på 16 år gamle Lucy Padmore, snart skal slippes ut av fengsel, ble mottatt med raseri og fortvilelse av den døde jentas foreldre, David og Dawn Padmore fra Ollerton. «Hvilken rett har han til å sprade rundt,» spurte en gråtkvalt Mrs. Padmore, «når min Lucy aldri mer kan gå noe sted?»

Etter det denne avisen kjenner til, vil Donald, som snart skal prøveløslates, flyttes til en annen del av landet og kanskje få en ny identitet. «De kan gjøre hva de vil,» sa David Padmore senere i et følelsesladet utbrudd, «men jeg skal finne ham, og når jeg gjør det, så kommer han til å ønske at han aldri hadde blitt sluppet ut.»

Det var to bilder av Lucy, et skolebilde i uniform der hun smilte uengasjert til kamera, og et annet, spontant knips av en pen, lyshåret jente i collegegenser og jeans som lo av noe som nettopp var blitt sagt.

Elder regnet med at hun hadde sett ganske lik ut da hun møtte dem, McKeirnan og Donald, på strandpromenaden i Mablethorpe, der hun var på ferie med familien. Alan McKeirnan, tjueseks år, svart hår i femtitallssleik, tivolitatoveringer på armene, åpen skinnjakke med nagler, stramme jeans. Det var nok han som hadde gjort den første tilnærmingen, med en viss kjepphøy sjarm. Donald ville hun knapt ha lagt merke til, en unnselig skygge i den eldre mannens kjølvann. En eldre mann – det var nok noe av tiltrekningen for Lucy, det og tilbudet om en tur på motorsykkelen hans. En Norton 750 i blankpolert krom. «Døh, Shane, gi henne hjelmen din. Du kan gå.» Elder kunne se for seg McKeirnan der han geleidet Lucy av sted med et blunk og et glis. Tjue minutter til den lille campingplassen der han og Donald bodde, et stykke inn i landet fra kysten.

De hadde holdt henne fanget der i fem dager og utsatt henne for en rekke overgrep som hadde eskalert i voldsomhet helt til hun døde. Den forslåtte og oppskrapte kroppen hennes ble funnet i en grunn grav under kratt og kveke i nærheten av kyststien langs sanddynene.

Mordet hadde en del likhetstrekk med en rekke overfall som hadde funnet sted over fylkesgrensen i Nottinghamshire de siste årene. I den nyeste episoden, ett år tidligere, var en ung kvinne ved navn Michelle Guest blitt holdt fange i førtiåtte timer og tvunget til å ta del i en rekke ulike seksuelle handlinger, deriblant penetrasjon med stump gjenstand, før hun ble sluppet løs og dumpet fra en bil midt på natten på en vei langt ute i ingenmannslandet mellom Retford og Gainsborough. Hun var sytten år gammel, ikke videre oppvakt, og hadde jobbet av og på som frilansprostituert helt siden hun sluttet på skolen. Da en bonde fant henne sammenkrøket inntil en høyballe tidlig neste morgen og kontaktet politiet, var hun desorientert, vettskremt og knapt nok i stand til å snakke.

Et tverretatlig team ble opprettet, og Elder og en politibetjent fra Nottinghamshire, Terry Foster, hadde ledet etterforskningen i felten. Et annet team med politibetjenter styrte koordineringsrommet, der ulike elementer av etterforskningen ble loggført og lokale arkiver ble sjekket, med politibetjenter og sivilister som gjennomsøkte den nasjonale HOLMES-databasen og silte og kategoriserte før en avgjørelse ble tatt om hvilke navn som kunne forkastes, og hvilke som burde betraktes som potensielle mistenkte og oppspores.

Alan McKeirnan var blant de sistnevnte. I slutten av tenårene var han blitt dømt for seksuelt overgrep og hadde sonet atten måneder bak murene; i årene som fulgte, ble han mistenkt for deltakelse i en rekke liknende lovbrudd, deriblant ett voldtektsforsøk. Han var blitt innkalt til avhør, men aldri siktet.

McKeirnan var uten fast bosted og arbeidet sporadisk som mekaniker, men som oftest var han på reisefot med et av de små, omreisende tivoliene som drar landet rundt på kryss og tvers og samles til store, årlige begivenheter som Nottinghams gåsefestival. Da Elder endelig innhentet ham, sto McKeirnan og reparerte en ødelagt radiobil på et tivoli i Skegness mens Gene Vincent gjallet forvrengt i høyttalerne – ”Be-Bop-A-Lula» og «Bluejean Bop».

«Fins ingen som slår de gutta der,» sa McKeirnan og tørket de fettete håndflatene på overallen. «Gene Vincent, Eddie Cochran, Charlie Feathers.»

Elder husket dem vagt som navn fra barndommen, og lurte på hvorfor en ung mann som var halvparten så gammel som ham, ville høre på dem nå.

«Kan du skru ned?» ropte Elder over støyen.

McKeirnan gjorde tegn til kontrollboden, og etter noen sekunder sank volumet til et normalt nivå.

«Hvem er det?» sa Elder og pekte på den unge mannen som hadde vinket tilbake til McKeirnan før han fulgte ordren.

«Han der?» sa McKeirnan. «Ingen.»

Elder skulle senere oppdage at han var Shane Donald.

«Hva med deg,» spurte Elder, «er du Alan McKeirnan?»

«I egen person.» Det selvsikre smilet var allerede på plass.

«Har du noe imot om jeg stiller deg et par spørsmål?»

«Det kommer an på.»

«Hva kommer det an på?»

«Om det følger en dusør.»

«Hva med å slippe å havne bak murene?»

«Høres bra ut.» McKeirnan dro ut en sigarettpakke fra den øverste lommen i overallen og tilbød Elder og kollegaen hans en røyk. Begge takket nei. McKeirnan knipset ut en røyk, stakk den i munnen og fisket opp en Zippo-kopi. Han likte det kjappe klikket, opp og ned med lighterlokket med siden av hånden.

Elder spurte ham hvor han befant seg den dagen da Lucy Padmore forsvant, og den dagen da kroppen hennes ble funnet.

«Hull,» svarte McKeirnan uten å nøle.

«Hva gjorde du der?»

McKeirnan trakk på skuldrene og kikket rundt seg. «Dette.»

«Har du vitner, folk du jobbet for?»

«Skulle vel tro det.»

«Hvor bodde du da du var oppe i Hull?» spurte Elders kollega.

«Campingvogn.»

«Din?»

«Ja.»

«Hvor er den nå?»

McKeirnan unnet seg et smil. «Den er dessverre et utbrent vrak. Skjedde på vei nedover. Noen som var litt uforsiktig med en kanne parafin.» Han ristet på hodet. «Flaks at jeg kom meg ut i ett stykke.»

De fant campingvognen der McKeirnan sa, et svartsvidd og forvridd vrak. Åstedsgranskerne overøste det med oppmerksomhet i tre hele dager: merket det som var igjen av interiøret, og fraktet alt av sted til nærmere undersøkelser. Blodflekkene tilhørte den vanligste typen, McKeirnans egen. Som også var Lucy Padmores. «Kuttet meg mens jeg barberte meg. Hadde det for travelt, ikke sant?» Bortsett fra McKeirnans fingeravtrykk dukket et annet sett opp gjentatte ganger. «En av gutta fra tivoliet. Han fikk sitte på med meg ned, ok?» Det fantes ingen klare bevis for at Lucy noen gang hadde satt sin fot i campingvognen.

Under vitnekonfrontasjonen, enten av frykt eller traumatisk minnetap, klare ikke Michelle Guest å peke ham ut.

McKeirnan forsvant ut av omløp.

En uke senere ble en annen jente meldt savnet, femten mil nordover i et annet fylke, men likhetstrekkene var slående. Susan Blacklock var litt over gjennomsnittlig høy, slank og blond, seksten år gammel; sist gang noen hadde sett henne, var på kyststien mellom Robin Hood’s Bay og Whitby like før tre om ettermiddagen.

Elder kjørte A1 over heiene og konfererte med Don Guiseley fra den lokale politistyrken, han snakket med jentas foreldre, Trevor og Helen, med personalet på campingplassen der de hadde vært på ferie, med den pensjonerte læreren som hadde gått tur langs Cleveland Way og passerte Susan like ved Saltwick Nab. Han hadde sagt hei idet han gikk forbi, og fikk et kort nikk til svar.

Hun hadde vært borte i fem dager, og Elder gruet seg til den sjette.