Elaine N. Aron

Særlig sensitiv

La sårbarheten bli din styrke

Oversatt av Nina Kraft

Elaine N. Aron

Særlig sensitiv

La sårbarheten bli din styrke

Oversatt av Nina Kraft

Forord

Denne boken er særdeles viktig. Den er verdens første helhetlige bok om et av våre viktigste karaktertrekk – høysensitivitet – og den beskriver det på en svært gjenkjennelig, oppbyggelig og faglig kompetent måte.

De høysensitive er i utgangspunktet en enorm ressurs, men i et hurtig samfunn som er «redd» følelser og generelt mangler kunnskap om høysensitivitet, kan mennesker med dette karaktertrekket virke usikre, sårbare og bli sykeliggjort.

Ved å lese denne boken vil det «falle mange brikker på plass» for de høysensitive, og vi andre vil øke vår kunnskap, forståelse og respekt for de hundretusener av høysensitive mennesker som ferdes overalt rundt oss.

Trond Edvard Haukedal

Psykolog og forfatter av Solstråleboken

Takk

Jeg ønsker spesielt å takke alle de sensitive menneskene jeg har intervjuet. Dere var de første som stod frem og fortalte om hva dere ganske lenge hadde visst innerst inne – og slik gikk dere fra å være isolerte individer til en gruppe som krever respekt. Min takk går også til dem som er kommet på kursene mine og har hatt konsultasjoner eller psykoterapi med meg. Hvert ord i boken gjenspeiler hva dere har lært meg.

Mine studenter som også har vært mine forskningsassistenter – for mange til å nevnes ved navn – fortjener også stor takk, og det samme gjør min agent, Barbara Kouts, og min redaktør på Carol, Bruce Shostak, for sitt arbeid for å få ut boken. Barbara fant en visjonær forlegger, og Bruce arbeidet med manus, holdt meg i tømme på riktige steder og lot meg løpe fritt ellers.

Det er vanskeligere å finne ord for hva min mann Art har betydd. Men her er noen: venn, kollega, støttespiller, kjæreste – min varmeste takk.

Jeg tror på adelen – hvis det er det rette ordet, og hvis en demokrat kan bruke det. Ikke maktens adelskap … men … sensitivitetens, den hensynsfulles … Dens medlemmer finnes i alle nasjoner og klasser og gjennom alle tider, og det finnes en hemmelig forståelse mellom dem når de møtes. De representerer den ekte menneskelige tradisjonen, den ene store, permanente seieren som vi, den underlige menneskeheten, har vunnet over grusomhet og kaos. Tusener av dem dør uten at noen legger merke til dem, noen få blir store navn. De er fintfølende overfor andre som overfor seg selv, de er hensynsfulle uten å lage noe oppstyr, deres mot er ikke hul staffasje, men styrken til å holde ut …

E.M. FORSTER: «What I believe» i Two Cheers for Democracy

Innledning

«Pyse!»

«Reddhare!»

«Ikke ødelegg for oss andre, da!»

Kjenner du deg igjen fra da du var liten? Og hva med denne velmente advarselen: «Du er altfor følsom for ditt eget beste!»

Hvis du ligner på meg, har du hørt mange slike kommentarer i årenes løp, og det har fått deg til å føle deg svært annerledes enn andre. Jeg har selv vært overbevist om at jeg hadde en alvorlig karakterbrist som jeg for enhver pris måtte skjule, og at jeg derfor var forutbestemt til et annenklasses liv. Jeg trodde det var noe galt med meg.

Men det er faktisk noe svært riktig med både deg og meg. Hvis du kjenner deg igjen i tolv eller flere av spørsmålene i testen i begynnelsen av boken, eller hvis du synes den detaljerte beskrivelsen i første kapittel passer på deg (og det er egentlig den beste testen), er du en helt spesiell type menneske: en høysensitiv person – heretter kalt HSP. Og da er dette en bok for deg.

Å ha et sensitivt eller følsomt nervesystem er et normalt, og i utgangspunktet nøytralt, personlighetstrekk. Trekket forekommer hos 15–20 prosent av befolkningen. Sannsynligvis har du arvet det. Det medfører at du er deg bevisst små nyanser i omgivelsene, og det er en stor fordel i mange situasjoner. Men det betyr også at du lettere blir overveldet når du har vært ute i et svært stimulerende miljø for lenge, slik at nervesystemet ditt er blitt bombardert med synsinntrykk og lyder til du er blitt helt utmattet. Å være høysensitiv har altså både sine fordeler og ulemper.

I vår kultur er høysensitivitet derimot ikke sett på som noen ideell egenskap, og det har trolig påvirket deg ganske mye. Velmenende foreldre og lærere har sikkert forsøkt å hjelpe deg til å «overvinne» det, som om det skulle vært en form for defekt. De andre barna var nok ikke alltid like greie. Som voksen har det sannsynligvis vært vanskeligere for deg enn for de fleste andre å finne frem til riktig karriere og å lykkes i forhold til andre mennesker, samt generelt å tro på deg selv og på ditt eget verd.

Hva denne boken kan gi deg

Denne boken gir grunnleggende og detaljert informasjon om ditt karaktertrekk, kunnskap du ikke finner andre steder. Den er et produkt av fem års forskning, dybdeintervjuer, klinisk erfaring, kurs og individuelle konsultasjoner med hundrevis av HSP-er, pluss en grundig gjennomgang av hva psykologien allerede vet om denne egenskapen, uten å vite at den vet det. I de tre første kapitlene vil du lære alt det viktigste om ditt karaktertrekk og hvordan du kan hanskes med at nervesystemet ditt blir overstimulert.

Deretter tar boken for seg hvilke følger sensitivitet har hatt i din fortid, ditt yrkesliv, dine forhold til andre mennesker og ditt indre liv. Den retter søkelyset mot fordeler som du kanskje ikke har tenkt på, og gir deg råd om problemer som HSP-er ofte opplever, som å være sjenert eller å synes det er vanskelig å finne seg riktig type jobb.

Du har nå lagt ut på en reise som vi skal gjøre sammen. De fleste av de HSP-ene som jeg har hjulpet med informasjonen du finner i denne boken, har fortalt meg at det har forandret livet deres dramatisk. De har bedt meg om å gå ut til flere med denne kunnskapen.

Noen ord til deg som er litt mindre sensitiv

For det første: Hvis du begynte å bla i denne boken fordi du er mor, far, eller ektefelle til eller venn av en HSP, så ønsker jeg deg spesielt velkommen. Ditt forhold til din HSP vil bli mye bedre.

For det andre: En telefonutspørring av 300 tilfeldig utvalgte personer i alle aldre viste at mens 20 prosent av befolkningen var ekstremt eller ganske sensitive, var 22 prosent moderat sensitive. De av dere som faller inn i kategorien moderat sensitive, vil altså også dra nytte av boken.

42 prosent i undersøkelsen svarte for øvrig at de ikke var sensitive i det hele tatt. Det gir en pekepinn om hvorfor høysensitive personer kan føle seg så helt ute av takt med resten av verden. Selvsagt er det akkurat denne lite sensitive delen av befolkningen som stadig dukker opp i mediene, og som skriker høyest.

Til slutt kan man trygt si at alle kan være svært sensitive en gang iblant – for eksempel hvis de har vært en måned alene på hytta på fjellet. Og alle blir vi mer sensitive med alderen. De fleste har vel, enten de innrømmer det eller ei, en høysensitiv side som kommer til syne i noen sammenhenger.

Noen bemerkninger til ikke-sensitive

De som ikke er så sensitive, kan noen ganger føle seg ekskludert og såret over at vi som er sensitive, skal være så annerledes. Det høres liksom ut som om vi er bedre. De kan si: «Mener du at jeg slett ikke er sensitiv?» Et problem er at «sensitiv» også betyr forståelsesfull og observant. Både HSP-er og ikke-HSP-er kan ha disse egenskapene, aller mest når vi føler oss vel og lett tar til oss ørsmå signaler fra omgivelsene. Når vi tar det svært rolig, har HSP-er den fordelen at vi plukker opp enda mer. Men når vi er overstimulert, og det er en vanlig situasjon for HSP-ene, er vi alt annet enn forståelsesfulle og følsomme. I stedet blir vi overveldet, får frynsete nerver og trenger å være for oss selv en stund. Våre ikke-sensitive venner viser faktisk større forståelse for andre i svært opprivende situasjoner enn det overstimulerte HSP-er gjør.

Jeg har tenkt lenge og grundig på hva jeg bør kalle dette personlighetstrekket. Jeg skjønte tidlig at jeg ikke ønsket å gjenta den vanlige feilen – å blande sammen det å være høysensitiv med å være innadvendt, sjenert, hemmet og en masse andre upresise ord som en del andre psykologer bruker om oss. Ingen av disse fanger opp det nøytrale ved personlighetstrekket, langt mindre det positive. Mens ordet «sensitivitet» uttrykker det nøytrale faktum at vi er mer mottagelige for stimuli. Så det er på tide å gjøre opp for slagsiden mot HSP-er ved å ta i bruk et uttrykk som kan oppfattes positivt.

På den annen side er det å være overfølsom eller høysensitiv slett ikke en positiv egenskap for en god del mennesker. Boken kan komme til å sette i gang en god del sårende kommentarer og vitser om HSP-er. Det er en stor kollektiv psykologisk motstand ute blant folk mot selve ideen om å være sensitiv – enda mer enn forestillinger om kvinners og menns egenskaper, som sensitivitet også blir forvekslet med. (Like mange gutter og jenter er født sensitive. Menn forventes ikke å være det, mens det gjør kvinner. Begge kjønn betaler en høy pris for denne sammenblandingen.) Så vær forberedt på en reaksjon. Beskytt både din sensitivitet og din voksende forståelse for det å være sensitiv ved ikke å snakke om det i det hele tatt når det virker klokest å la være.

Først og fremst skal du nyte at det er mange andre mennesker som ligner på deg. Vi har bare ikke visst om hverandre før. Men det gjør vi nå, og det vil både vi selv og samfunnet rundt oss ha glede av. I kapitlene 1, 6 og 10 skal jeg snakke mer om hvilken viktig funksjon høysensitive personer har i sosiale sammenhenger.

Dine behov

Etter min erfaring vil HSP-er ha nytte av en tilnærming fra fire ulike vinkler, og det skal jeg gjøre nå:

1: Kunnskap om deg selv. Du må forstå hva det betyr å være ekstra sensitiv. Forstå det i ditt innerste. Hvordan dette henger sammen med resten av deg, og hvordan samfunnets negative holdning har preget deg. Deretter må du lære din sensitive kropp å kjenne. Fra nå av skal du slutte å se bort fra kroppen fordi den virker svak og lite samarbeidsvillig.

2: Se det på en ny måte. Du må aktivt lære deg å se fortiden på en ny måte, nå som du vet at du kom til verden som høysensitiv. Mange av dine «nederlag» var uunngåelige fordi du ikke forstod deg selv, og det gjorde heller ikke foreldre og lærere, venner og kolleger. Når du ser på erfaringene dine med nye briller, vil du oppleve at selvtilliten vokser. Å ha god selvtillit er særlig viktig for en HSP, for da blir vi ikke så nervøse i nye situasjoner med mange nye inntrykk, situasjoner som ellers hadde gjort oss overstimulert.

  Å se på fortiden med nytt blikk er ikke noe som skjer automatisk. Derfor er omformulering av opplevelser en del av de praktiske øvelsene jeg kommer med etter hvert kapittel.

3: La sårene gro. Hvis du ikke har begynt allerede, må du begynne å lege de dype sårene som livet har påført deg. Som barn var du svært følsom. Sykdom, problemer i familien og på skolen og lignende gikk mer inn på deg enn på andre. Dessuten var du annerledes enn de andre ungene, og du led ganske sikkert under det.

  HSP-er kan være spesielt forsiktige med å slippe til indre krefter som trengs for å bearbeide sår fra hendelser i fortiden, fordi de vet hvilke intense følelser det vil lokke frem. Det er tilrådelig å ta det langsomt og forsiktig, men hvis du utsetter det, vil du bare lure deg selv.

4: Hjelp til å føle deg ok når du er ute i verden, og til å forstå når du bør trekke deg tilbake. Du kan virkelig gjøre deg gjeldende ute blant andre mennesker, ja, du bør være med der ute i verden. Du har behov for det, og verden trenger deg virkelig. Men du må lære deg hvordan du både unngår å overdrive og å være for forsiktig. Kulturen vi lever i, som jo hovedsakelig er mindre sensitiv, sender ut en del forvirrende signaler, som du ikke finner i denne boken. Derfor kan den hjelpe deg til å oppdage hvordan du kan balansere behovene dine.

Boken vil også hjelpe deg til å forstå hvordan sensitiviteten påvirker nære relasjoner. Jeg vil dessuten diskutere psykoterapi og høysensitive personer – hvilke HSP-er som bør gå i terapi og hvorfor, hvilke typer terapi, hva slags terapeuter du bør velge, og særlig hvordan terapi virker annerledes på HSP-er. Deretter vil jeg ta for meg HSP-er og helsevesenet, med blant annet informasjon om antidepressiva, som HSP-er ofte tar. Mot slutten av boken skal vi sammen sette pris på vårt sterke indre liv.

Om meg selv

Jeg er forsker, psykolog, universitetsprofessor og psykoterapeut, og jeg har utgitt en roman. Det viktigste er allikevel at jeg er en HSP-er, som deg. Jeg skriver absolutt ikke dette ovenifra fordi jeg vil hjelpe stakkars lille deg til å overvinne ditt «syndrom». Jeg kjenner vårt personlighetstrekk på kropp og sjel, med sine fordeler og utfordringer.

Da jeg var barn og bodde hjemme hos foreldrene mine, holdt jeg meg på avstand fra kaoset som hersket i familien. På skolen unngikk jeg så godt jeg kunne idrett, lek og generelt de andre barna. Strategien lyktes, og ingen la merke til meg. Jeg opplevde det som en blanding av lettelse og ydmykelse.

På ungdomsskolen tok en utadvendt klassekamerat meg under sine vinger. Dette vennskapet fortsatte på videregående, og der var jeg dessuten opptatt med skolearbeid det meste av tiden. På universitetet ble livet derimot mye vanskeligere. Etter mye frem og tilbake og et ekteskap som varte i fire år, og som jeg gikk inn i da jeg var altfor ung, tok jeg endelig en universitetsgrad med beste karakter (Phi Beta Kappa) fra University of California ved Berkeley. Mens jeg var der, brukte jeg litt for mye tid til å grine på damedo og til å tenke at jeg sikkert kom til å bli helt sprø. (Forskningen min viser at det er typisk for HSP-er å trekke seg tilbake, ofte for å gråte.)

Da jeg så forsøkte å ta en høyere universitetsgrad, fikk jeg eget kontor. Der satt jeg også en del for meg selv og gråt og forsøkte å roe meg ned. Siden jeg fikk slike følelsesmessige reaksjoner, nøyde jeg meg med en mastergrad selv om jeg ble sterkt oppmuntret til å ta en doktorgrad. Det tok meg 25 år å skaffe meg nok kunnskap om min sensitivitet til å kunne forstå mine egne reaksjoner og gjøre ferdig doktorgraden.

Da jeg var 23, møtte jeg min nåværende ektemann, og det var begynnelsen på et beskyttet liv hvor jeg skrev og oppdro sønnen vår. Jeg var på samme tid glad for og flau over at jeg ikke var mer «der ute». Jeg var vagt klar over at jeg gikk glipp av muligheter til å lære mer, til å få anerkjennelse for mine evner, til å knytte flere bånd til alle typer mennesker. Men av bitter erfaring trodde jeg at jeg ikke hadde noe valg.

Noen typer hendelser kan man allikevel ikke unngå, selv om de måtte medføre overstimulering. Jeg måtte gjennomgå en medisinsk behandling og trodde jeg ville komme meg igjen etter noen uker. I stedet fikk jeg fysiske og følelsesmessige reaksjoner som varte i flere måneder. Nok en gang ble jeg nødt til å kjenne på min mystiske innebygde «lyte» eller «svakhet» som bestandig hadde gjort at jeg følte meg annerledes enn andre. Derfor forsøkte jeg meg med psykoterapi, og da hadde jeg virkelig flaks. Etter å ha lyttet til meg noen behandlingstimer sa terapeuten: «Men selvsagt var du oppjaget, du er jo et veldig følsomt menneske.»

Hva er dette, tenkte jeg. Er det en unnskyldning? Hun sa at hun ikke hadde studert det så grundig, men at etter hennes erfaring er vi mennesker virkelig forskjellige. Vi er mer eller mindre tolerante overfor stimuli, og mer eller mindre åpne for den dypere betydningen av både gode og dårlige opplevelser. Hun syntes ikke at en slik følsomhet var noe tegn på psykisk lyte eller ubalanse. I hvert fall håpet hun ikke det, for hun var høysensitiv selv. Jeg husker det brede smilet hennes da hun sa: «Etter min mening i likhet med de fleste mennesker det synes som det virkelig er verdt å kjenne.»

Jeg gikk flere år i terapi, og det var nyttig. Jeg arbeidet meg igjennom en rekke barndomsminner. Men hovedtema i terapitimene kom til å bli dette personlighetstrekket – min følelse av å ha en grunnleggende karakterbrist. Vi snakket også om andres vilje til å beskytte meg, slik at de kunne nyte godt av min fantasi, empati, kreativitet og innsikt, egenskaper som jeg knapt satte pris på selv. Og om hvordan jeg isolerte meg fra verden på grunn av dette trekket. Etter hvert som jeg forstod mer, ble jeg bedre i stand til å tre inn i verden igjen. Nå er jeg kommet så langt at jeg med stor glede deltar i ulike sammenhenger hvor jeg kan bruke mitt spesielle talent som sensitiv, og la andre ta del i mine erfaringer og min fagkunnskap.

Forskningen bak denne boken

Etter hvert som kunnskap om sensitivitet forandret livet mitt, bestemte jeg meg for å lese mer om det, men da oppdaget jeg at temaet var lite omtalt i faglitteraturen. Jeg fant at det nærmeste temaet måtte være introversjon eller innadvendthet, som psykiateren Carl Jung skrev så klokt om. Han kalte det en tendens til å vende seg innover i seg selv. Jung var selv en høysensitiv person, og hans arbeider har vært en stor hjelp for meg. Men brorparten av de vitenskapelige arbeidene som fantes om det å være introvert eller innadvendt, dreide seg om at innadvendte personer ikke er sosiale. Det fikk meg til å lure på om man feilaktig blander sammen innadvendthet og sensitivitet.

Med så lite å gå på bestemte jeg meg allikevel for å sette inn en annonse i et nyhetsbrev som ble lest av de ansatte på universitetet der jeg arbeidet på den tiden. Jeg skrev at jeg ønsket å intervjue dem som følte at de var høysensitive overfor stimuli, innadvendte eller raske til å reagere emosjonelt. Snart hadde jeg flere frivillige enn jeg trengte.

Det neste som skjedde, var at lokalavisen kjørte en artikkel om denne forskningen. Selv om artikkelen ikke oppga mine kontaktdata, fikk jeg henvendelser fra hundrevis av mennesker. De ringte og skrev, de takket meg, ba om hjelp eller hadde bare lyst til å fortelle: «Sånn er jeg også.» Folk kontaktet meg fremdeles to år senere. (Vi HSP-er må noen ganger tenke oss om en stund før vi tar neste skritt.)

Basert på disse intervjuene (med 40 personer, som jeg snakket med i to til tre timer hver) utarbeidet jeg et spørreskjema som jeg sendte til tusenvis av mennesker i hele Nord-Amerika. I tillegg telefonintervjuet jeg 300 tilfeldig valgte mennesker. Det som er viktig å vite for deg som leser, er at alt i denne boken er basert på solid forskning, utført av meg og andre. Enten det, eller så snakker jeg ut fra mine egne gjentatte observasjoner av høysensitive personer – observasjoner som jeg har gjort i undervisningssituasjoner, i samtaler, under individuelle terapitimer og i psykoterapi. Til sammen har jeg hatt tusenvis av muligheter til å utforske HSP-ers personlige liv. Men allikevel vil jeg nok si «sannsynligvis» og «kanskje» oftere enn du muligens er vant til i fagbøker beregnet på ikke-profesjonelle. Som HSP tror jeg du vil sette pris på det.

Da jeg hadde besluttet å gjennomføre all denne forskningen, skrive og undervise, ble jeg en slags pioner. Men det er også en del av det å være høysensitiv. Vi er ofte de første som ser hva som må gjøres. Når vi får større tro på våre egne gode egenskaper, vil kanskje flere og flere av oss gjøre oss gjeldende utad – på vårt sensitive vis.

En melding til leseren

1: Jeg gjentar at selv om jeg henvender meg til leseren som en HSP, er boken like mye skrevet for alle som ønsker å forstå høysensitive personer. Det kan være venner, slektninger, rådgivere, arbeidsgivere, lærere eller ansatte i helsesektoren.

2: I denne boken vil du oppdage at du har et karaktertrekk som mange andre også har. Du kan oppleve det som at du blir stemplet eller stigmatisert, men du kan også synes det er positivt: Nå kan du føle deg normal og dra nytte av erfaringer og forskning som andre har gjort. Alle merkelapper mangler uansett det som er unikt ved deg. Alle HSP-er er helt forskjellige, i tillegg til at de også har dette fellestrekket. Pass på å minne deg selv om dette når du leser videre.

3: Mens du leser boken, vil du sannsynligvis se alt i livet ditt i lys av det å være høysensitiv. Det må man regne med. Og det er faktisk hensikten. Når man skal lære et nytt språk, hjelper det å dykke helt ned i det, og det fører til at du må finne nye måter å snakke om deg selv på. Hvis mennesker i din nærhet virker urolige, irritert eller mener de selv ikke får komme til orde, skal du bare be dem om å være tålmodige. Det kommer en dag hvor du er blitt mer vant til å oppleve deg selv som sensitiv, og da får du mindre behov for å snakke om det.

4: Jeg har tatt med noen øvelser som jeg opplever som givende for HSP-er. Men jeg kommer ikke til å si at du må gjøre dem for å dra nytte av boken. Stol på din HSP-intuisjon og gjør det som føles riktig for deg.

5: Øvelsene kan resultere i at sterke følelser kommer til overflaten. Hvis det skjer, synes jeg det er viktig at du søker profesjonell hjelp. Går du i terapi nå, vil boken passe godt sammen med det du arbeider med i terapitimene. Ideene i boken kan forkorte tiden du trenger i terapi, fordi du vil danne deg et nytt idealbilde av deg selv. Ikke det bildet som vår kultur har av deg, men ditt eget bilde – av en person du kan bli, og som du kanskje allerede er. Men husk at boken ikke er noen erstatning for en god terapeut hvis ting blir intense eller forvirrende.

  For meg er dette et spennende øyeblikk. Jeg forestiller meg at du vender om denne siden i boken, og at du kommer inn i min verden, det vil si i din verden, i vår verden. Du har trodd så lenge at du er alene om det, så nå er det godt å få selskap, ikke sant?

Er du høysensitiv?

Slik tester du deg selv

Svar på hvert spørsmål slik du føler det. Vær oppriktig og si ja hver gang i hvert fall noe av det stemmer for deg. Svar nei dersom det ikke føles som veldig sant eller hvis det overhodet ikke stemmer.

Jeg legger merke til små, subtile ting rundt meg.

Andre menneskers humør går gjerne inn på meg.

Jeg har generelt svært lav smerteterskel.

På travle dager har jeg en tendens til å trekke meg tilbake til et mørkt rom, og gå til sengs eller oppsøke et sted hvor jeg kan være for meg selv og bli skjermet fra stimuli.

Jeg er særlig følsom overfor effektene av koffein.

Jeg blir lett plaget av skarpt lys, sterke lukter, stoff som klør, eller sirener fra utrykningsbiler i nærheten.

Jeg har et rikt, komplekst indre liv.

Støy gjør meg utilpass.

Kunst og musikk kan gi meg sterke opplevelser.

Jeg er samvittighetsfull.

Jeg skvetter lett.

Jeg blir stresset av å ha mye å gjøre hvis det må utføres raskt.

Når andre mennesker har det fysisk ukomfortabelt, forstår jeg ofte hva som må til for at de skal få det bedre (for eksempel forandre på lys og sittestilling).

Jeg blir irritert når andre prøver å få meg til å gjøre for mye på én gang.

Jeg forsøker hardt å unngå å gjøre feil eller glemme ting.

Jeg gjør et poeng av å unngå voldelige filmer eller TV-programmer.

Jeg føler meg ubehagelig overstimulert når mye skjer rundt meg.

Når jeg er svært sulten, skjer det en sterk reaksjon i meg, slik at jeg mister konsentrasjonen. Humøret synker ofte da.

Forandringer i livet går inn på meg.

Jeg legger merke til og nyter delikate dufter, smaker, lyder, og slike kvaliteter i kunst.

Jeg prioriterer sterkt å planlegge livet mitt slik at jeg unngår vonde situasjoner eller situasjoner som overvelder meg.

Når jeg må konkurrere eller når noen ser på at jeg gjør en oppgave, blir jeg så nervøs og skjelven at jeg utfører oppgaven dårligere enn jeg ellers ville ha gjort.

Da jeg var liten, virket det som om foreldre og lærere mente at jeg var sjenert.

Slik bruker du testen

Hvis du svarer «ja, dette stemmer» på tolv eller flere av spørsmålene, er du trolig høysensitiv.

Men for å være ærlig finnes det ingen psykologisk test som er så nøyaktig at du bør basere livet ditt på den alene. Hvis du bare svarer ja på ett eller to av spørsmålene, men akkurat disse sier ekstremt mye om hvem du er, kan det være at du har grunn til å kalle deg høysensitiv allikevel.

Les videre, og hvis du kjenner deg igjen i dybdebeskrivelsene av en høysensitiv person i første kapittel, er du det. Resten av boken vil hjelpe deg til å forstå deg selv bedre og lære deg å trives i vår tids ikke altfor sensitive verden.

1

Fakta om å være høysensitiv

Hvorfor din følelse av å ha et lyte er uberettiget

I dette kapitlet vil du lære grunnleggende fakta om ditt personlighetstrekk og hvordan det gjør deg annerledes enn andre. Du vil også oppdage at den personligheten du har arvet, har flere fasetter, og du vil få øynene opp for hvordan den kulturen vi lever i, oppfatter deg. Men først skal du få møte Kristin.

Hun trodde hun var gal

Kristin var nummer 23 av dem jeg intervjuet da jeg forsket på HSP-er. Hun var en intelligent, oppegående student. Men straks vi var i gang med intervjuet, begynte hun å skjelve i stemmen.

«Jeg er så lei for det», hvisket hun. «Jeg meldte meg egentlig fordi du er psykolog, og jeg må snakke med noen som kan fortelle meg …» Stemmen hennes forsvant nesten. «Er jeg blitt helt gal?» Jeg så medfølende henne. Det var tydelig at hun følte seg desperat, selv om ikke noe hun hadde sagt hittil var tegn på en psykisk lidelse. Men jeg hadde allerede begynt å lytte på en annen måte til mennesker som Kristin.

Hun forsøkte igjen og virket redd for å gi meg tid til å svare. «Jeg føler meg så annerledes. Det har jeg alltid gjort. Jeg mener ikke – jeg mener, det var ikke noe i veien med familien min. Jeg hadde en nesten idyllisk barndom helt til jeg begynte på skolen. Selv om mamma alltid sa at jeg var et vanskelig barn.»

Hun pustet dypt inn. Jeg kom med noen oppmuntrende ord, og så stupte hun i det. «Men i barnehagen var jeg redd for alt mulig. Selv i musikktimen. Når de ga oss kjeler og panner som vi brukte som trommer, satte jeg hendene for ørene og begynte å gråte.»

Hun så bort med tårer i øynene. «I barneskolen var jeg alltid lærerens favoritt. Men de sa alltid at jeg var litt smårar.»

Fordi hun var «smårar», ble hun utsatt for en rekke ubehagelige medisinske og psykologiske tester. Først for å se om hun var mentalt tilbakestående. Resultatet var at hun ble plassert i et program for spesielt begavede barn, noe som ikke forundret meg.

Beskjeden var allikevel: «Noe er feil med dette barnet.» Hørselen hennes ble undersøkt. Normal. I fjerde klasse ble hun hjerneskannet for å se om hennes innadvendte holdning skyldtes absensanfall (det vil si om hun hadde epilepsi, o.a.). Men hun hadde en normal hjerne også.

Den endelige diagnosen? Hun hadde problemer med å «skjerme seg fra stimuli». Resultatet var at hun som barn trodde at det var noe galt med henne.

Spesiell, men misforstått

Diagnosen Kristin fikk, var korrekt så langt den rakk. HSP-er tar inn en masse stimuli – alle de småtingene som andre ikke får med seg. Men det som oppleves som uproblematisk for andre, som høy musikk og folkemengder, kan for høysensitive bli for mange sterke inntrykk og derfor virke stressende.

De fleste mennesker stenger uten problemer ute sirener fra utrykningsbiler, blendende lys, rare lukter, rot og kaos. Slike ting virker utmattende på HSP-er.

De fleste mennesker blir slitne i beina etter en lang dag i et kjøpesenter eller museum, men de er med på notene igjen dersom de blir invitert ut på middag etterpå. HSP-er trenger å være for seg selv etter en slik dag. De er overstimulert, nervene deres er i ulage.

Folk flest kan gå inn i et rom og kanskje merke seg møblene og menneskene, ikke stort mer. HSP-er kan – enten de ønsker det eller ei – umiddelbart oppfatte stemningen, hvem som er venner eller fiender, om luften er frisk eller tett. De kan fornemme personligheten til den som har pyntet rommet med blomster.

Hvis du er en høysensitiv person, har du imidlertid ikke lett for å innse at du har en slik uvanlig evne. Hvordan skal du kunne sammenligne din indre opplevelse med andres? Det er ikke lett. I stedet merker du at du ikke ser ut til å tåle så mye som andre. Du tar ikke med i regnestykket at du tilhører en gruppe som ofte har vist stor kreativitet, innsikt, lidenskap og omtanke – egenskaper som samfunnet setter pris på.

Vi mennesker kommer «i full pakke». Vi som har dette trekket som gjør oss ekstra følsomme, er også mer forsiktige, innadvendte og trenger mer alenetid. Mennesker uten dette trekket (det vil si majoriteten) forstår det ikke. De synes vi er pysete, sjenerte, svake, eller verst av alt: usosiale. Siden vi for enhver pris vil unngå slike merkelapper, forsøker vi å være som alle andre. Men da blir vi overstimulert og «ute av oss». Og så blir det den negative merkelappen, og vi blir kalt nevrotiske og smårare. Først av de andre, og så stempler vi oss selv.

Kristins farlige år

Før eller siden opplever vi alle noe i livet som gjør at vi blir stresset. Men HSP-er reagerer sterkere på slike hendelser. Hvis du er i krise og vurderer denne tilstanden som et tegn på en grunnleggende brist i deg selv, blir du enda mer stresset. Så følger følelsen av å være verdiløs og håpløs.

Kristin gikk igjennom en slik krise det året hun begynte på universitetet. Hun hadde gått på en skole hvor hun ikke ble utsatt for så mye ubehagelig, og hun hadde aldri bodd hjemmefra. Plutselig befant hun seg kun blant fremmede og måtte kjempe seg frem i flokker av mennesker for å få tak i bøker og velge de riktige kursene. Hun følte alltid at hun fikk for mange inntrykk. Så ble hun plutselig og voldsomt forelsket, slik HSP-er kan bli. Kort tid etter dro hun til Japan for å møte kjærestens familie, et møte hun grudde seg til, og med god grunn. Det var da det «gikk rundt for henne», som hun sa.

Kristin hadde aldri tenkt på seg selv som en engstelig person, men da hun var i Japan, ble hun plutselig overveldet av frykt og fikk ikke sove. Etterpå ble hun deprimert. Hun ble redd for sine egne følelser, og selvtilliten dalte. Hennes unge kjæreste kunne ikke hanskes med at hun var blitt «gæren», og ville avslutte forholdet. Da hadde hun allerede dratt tilbake til universitetet og var redd for at hun skulle mislykkes der også. Kristin var på randen av et sammenbrudd.

Etter å ha fortalt slutten av historien med gråtkvalt stemme, så hun på meg. «Da hørte jeg om denne forskningen, om å være sensitiv, og tenkte: Kan det være meg? Men det er det ikke, er det vel? Eller er det?»

Jeg svarte at etter en så kort samtale kunne jeg ikke være sikker, men jeg trodde det. Å være sensitiv, i kombinasjon med alt stresset hun hadde vært utsatt for, kunne godt forklare sinnstilstanden. Deretter hadde jeg det privilegium å gi Kristin en innføring i hennes egen sensitivitet – en forklaring som ikke kom et øyeblikk for tidlig.

En definisjon på høysensitivitet: To viktige fakta

Faktum nr. 1: Alle, enten de er høysensitive eller ikke, har det best når de verken kjeder seg eller er overstimulert.

En person utfører hvilken som helst oppgave best når hans eller hennes nervesystem er moderat stimulert. Det gjelder enten vedkommende er midt i en samtale eller midt i et fotballmesterskap. Hvis vi er understimulert, blir vi trege og ineffektive. For å komme opp på et nivå hvor vi fungerer bedre, drikker vi litt kaffe, slår på radioen, ringer en venn, slår av en prat med en ukjent, skifter jobb – hva som helst!

I den andre enden av skalaen vil inntrykk som er for sterke for nervesystemet, gjøre hvem som helst lei seg, klosset og forvirret. Vi greier ikke å tenke, kroppen blir dårlig koordinert, vi føler oss ute av kontroll. Igjen har vi flere måter å rette opp situasjonen på. Noen ganger hviler vi. Andre ganger velger vi mentalt å stenge ting ute. Enkelte velger alkohol eller valium.

Det beste nivået av stimulering ligger et sted midt imellom. At vi har et behov for det ideelle stimulansnivået, er et av de best dokumenterte funn i psykologien. Det er sant for alle, også for små barn. De misliker både å kjede seg og å være overveldet av inntrykk.

Faktum nr. 2: Det er store forskjeller når det gjelder hvor mye menneskers nervesystem blir stimulert, selv i like situasjoner med like mye stimuli. [1]

Forskjellene er stort sett arvelige. Det er reelt og normalt. Det er blitt observert hos høyerestående dyr: mus, katter, hunder, hester, aper – og mennesker. Innen hver art er andelen meget sensitive overfor stimuli vanligvis den samme, 15–20 prosent. På samme måten som noen individer i en art er litt større enn andre, er noen individer litt mer følsomme. Man kan faktisk avle frem en sensitiv gren av en art ved å pare sensitive individer med hverandre over noen generasjoner. Kort fortalt er dette et av de medfødte temperamentstrekk der de mest dramatiske, observerbare forskjellene finnes. [2]

Gode nyheter – og ikke fullt så gode

Denne forskjellen på effektene av stimuli betyr at du som er høysensitiv, tar inn nivåer av stimuli som går andre hus forbi. [3] Det gjelder enten vi snakker om subtile lyder, synsinntrykk eller fysiske inntrykk som smerte. Grunnen er ikke at du har bedre hørsel, syn eller andre sanser (mange HSP-er bruker briller). Forskjellen ligger trolig et sted på vei til hjernen eller i hjernen, ved at sanseinformasjonen blir grundigere omdannet. [4] Vi reflekterer mer over alt som skjer. Og vi sorterer ting etter finere distinksjoner. Slik som maskinene som sorterer frukt etter størrelse – mens andre sorterer etter to eller tre størrelser, sorterer vi etter ti.

Fordi vi har større bevissthet om subtile inntrykk og forskjeller, er vi gjerne mer intuitive. Det betyr at du plukker og arbeider deg igjennom informasjon ubevisst eller delvis ubevisst. Resultatet er at du «bare vet» uten å vite hvordan du vet. Du bearbeider detaljer dypere og tenker derfor nøyere igjennom fortid og fremtid. Du «bare vet» hvorfor ting ble som de ble, og hvordan de blir fremover. Dette er den sjette sansen som folk snakker om. Den kan ta feil selvsagt, på samme måte som du kan mistolke det du ser eller hører, men den er ofte treffsikker, og en del høysensitive er visjonære, meget intuitive kunstnere eller oppfinnere. Eller de er samvittighetsfulle, forsiktige og kloke mennesker.

Den negative siden ved å ha dette trekket viser seg ved intense sanseinntrykk. Det vanlige mennesker finner moderat stimulerende – stressende, spennende eller utfordrende – virker mye sterkere på HSP-er. Og det vanlige mennesker opplever som overstimulerende, er direkte skakende eller utmattende for HSP-er – de kan bli så stresset at de når et kollapsnivå kalt transmarginal hemning. Denne tilstanden ble først omtalt ved forrige århundreskifte av den russiske psykologen Ivan Pavlov, som var overbevist om at den mest grunnleggende forskjellen mellom mennesker handler om hvor raskt de når dette kollapspunktet, og at de som når det raskest, har en egen type nervesystem.

Ingen liker å bli overstimulert, verken HSP-er eller andre. Man føler seg ute av kontroll, kroppen sender ut advarsler om at den har problemer. Overstimulering betyr ofte at man ikke greier å yte sitt beste. Det kan selvsagt også bety fare. Kanskje vi alle har en særlig innebygget skrekk for å bli overstimulert. Siden en nyfødt baby verken kan vurdere potensielle farer eller motarbeide dem, velger den å skrike hver gang det dukker opp noe nytt og stimulerende uansett hva det er, slik at de voksne skal komme og redde den.

De fleste alarmsignaler vi høysensitive oppfatter, viser seg å være falsk alarm – som på en brannstasjon. Men hvis vår følsomhet redder et eneste liv, er det verdt det. Så ja, når vårt personlighetstrekk gjør oss overstimulert, er det slitsomt. Men det er en del av en pakkeløsning med mange fordeler.

Mer om stimulering

Stimulering er hva som helst som vekker nervesystemet, som fanger dets oppmerksomhet, får nervene til å gnistre en gang til med sine små elektriske ladninger. Vi tenker ofte på stimuli som noe som kommer utenfra, men selvsagt kan de også komme fra vår egen kropp (smerte, anstrengte muskler, sult, tørst eller seksuelle impulser) eller fra minner, fantasier, tanker og planer.

Stimulering varierer i intensitet (som når en lyd er svakere eller høyere) og i varighet. Et nytt stimuli kan virke sterkere, for eksempel når man skvetter idet en bil tuter eller noen roper, eller det kan virke kraftigere fordi det er komplekst, som når man er i et selskap og samtidig hører fire samtaler pluss musikk.

Vi kan ofte venne oss til stimulering. Iblant tror vi at vi har vennet oss til det så bra at det ikke går inn på oss lenger, men så blir vi plutselig utmattet og skjønner ikke hvorfor. Årsaken er at vi bevisst har holdt ut, men egentlig slet det oss ut. Selv et nivå av moderat stimulering som vi har vennet oss til, som en vanlig dag på jobben, kan medføre at en HSP trenger ro om kvelden. Da kan bare en anelse mer stimulering bli dråpen som får det hele til å flyte over.

Stimulering er komplekst, fordi samme stimuli kan ha ulik effekt på ulike mennesker. Et travelt kjøpesenter før jul minner noen om lykkelige familieutflukter og gir dem julestemning. Andre har dårlige barndomsopplevelser og lider intenst i kjøpesentrene oppunder jul. Kanskje har de vært tvunget til å kjøpe gaver de egentlig ikke hadde råd til, de har aldri kunnet bestemme seg for hva de burde velge, eller de har vonde minner fra tidligere julehandel.

En generell regel er at når man ikke har kontroll over de stimuli man mottar, virker de sterkere. Verst er det når man føler seg som et offer. Det kan være behagelig å spille musikk, men plagsomt når musikken kommer fra naboens stereoanlegg. Hvis man dertil har bedt naboen skru ned lyden, kan den oppleves som en fiendtlig invasjon. Selv denne boken kan øke irritasjonsnivået ditt en anelse, fordi du blir oppmerksom på at du tilhører en minoritet med behov for mindre stimuli, behov som stort sett ingen legger merke til.

Det hadde selvfølgelig vært en god hjelp å bli mer opplyst og mentalt kunne avsondre seg fra alt det som irriterer og overstimulerer. Det er ikke rart at mange HSP-er er blitt opptatt av spirituelle alternativer.

Lær deg å sette pris på din sensitivitet

Tenk på en situasjon da din sensitivitet ble redningen for deg selv eller andre. Din sensitivitet er noen ganger den faktoren som gjør at du selv eller de som er nær deg, unnslipper lidelse, tap eller død. (Her er en av mine egne opplevelser: Vi bodde i et gammelt trehus, og jeg oppdaget en liten gnist oppunder taket. Hadde jeg ikke gjort det, kunne hele familien ha omkommet i brann.)

Er overstimulering noe annet enn angst og frykt?

Det er viktig ikke å blande overstimulering med frykt. Frykt stimulerer, men det gjør også mange andre følelser, som glede, nysgjerrighet eller sinne. Men vi kan også bli overstimulert av halvt ubevisste tanker og lave spenningsnivåer som ikke gir oss noen spesiell følelse av å være stimulert. Ofte er vi ikke klar over hva som stimulerer oss, om det er en ny situasjon eller lyd, eller om vi reagerer på mengder av synsinntrykk.

Egentlig er det forskjellige måter å være stimulert på og forskjellige måter å føle seg stimulert på, og det endrer seg over tid og er forskjellig fra person til person. For mye stimulering kan arte seg som at man rødmer, dirrer, skjelver på hendene, får hjertebank, tenker uklart. Eller ved at musklene spenner seg, du får klump i magen, svetter i hendene eller et annet sted på kroppen. Ofte er man ikke klar over at man har disse reaksjonene når de skjer. Noen mennesker sier at de føler seg stimulert uten at de får slike reaksjoner, eller de får en veldig liten reaksjon. Ordet «stimulering» beskriver allikevel noe som er felles for alle disse opplevelsene og fysiske tilstandene: stress. Som ordet stress er ordet stimulering noe vi kjenner på oss hva er, selv om det kan ta mange former. Og naturligvis er stress og stimulering beslektet. Vårt svar på stress er å bli overstimulert.

Når vi merker at vi er overstimulert, ønsker vi å huke fast i følelsen og forstå hvor den kommer fra slik at vi kan kjenne igjen faresignalene. Ofte tror vi at overstimuleringen skyldes frykt. Vi er ikke klar over at hjertet banker ekstra hardt på grunn av anstrengelsen det er å bearbeide ekstra informasjon. Eller andre mennesker kan anta at vi er redde fordi overstimuleringen er så åpenbar, og da tror vi det også. Når vi definerer det vi føler som frykt, blir vi enda mer overstimulerte. Da unngår vi også lignende situasjoner senere – i stedet for å være i situasjonen en stund og venne oss til den, slik at vi kan roe oss ned. I kapittel 5, når vi diskuterer det å være «sjenert», skal vi gå mer inn på hvorfor det er så viktig å skjelne mellom frykt og stimulering.

Ditt personlighetstrekk gjør deg virkelig spesiell

Sensitivitetens tre har mange frukter. Hodet ditt arbeider på en særskilt måte. Men husk at det jeg skal fortelle om nå, er gjennomsnittsforskjellene. [5] Ingen har alle disse trekkene. Når vi blir sammenlignet med ikke-HSP-er, er de fleste av oss allikevel:

flinkere til å finne feil og til å unngå feil [6]

meget samvittighetsfulle [7]

i stand til å konsentrere oss dypt (men vi gjør det best uten avbrytelser) [8]

særlig gode til oppgaver som krever årvåkenhet, nøyaktighet, hurtighet og evnen til å skjelne selv når forskjellene er små [9]

i stand til å bearbeide informasjon og tanker på dypere nivåer enn det psykologer kaller semantisk minne (kunnskapsminnet) [10]

en type mennesker som ofte tenker over det at vi tenker [11]

i stand til å lære uten at vi er klar over at vi har lært [12]

dypt påvirket av andres humør og følelser

Det er selvsagt mange unntak, særlig dette at vi er så samvittighetsfulle. Man bør ikke bli selvrettferdig her – det er gjort mye galt i det godes navn. Alle gode egenskaper har sine skyggesider. HSP-er har for eksempel mange sterke sider, men vi kan dessverre ikke få vist frem våre ferdigheter når vi blir observert av andre og våre prestasjoner blir målt og veid. Fordi vi bearbeider informasjon på et så dypt nivå, kan det virke som om vi ikke får med oss ting, mens det som egentlig skjer, er at vi bruker litt lengre tid, men ender med å forstå og huske ting bedre enn de fleste. Det kan være grunnen til at HSP-er ofte er flinke i fremmedspråk [13] (selv om vi kan bli overstimulert og derfor virke mindre flytende enn andre når vi snakker).

For øvrig er det å være klar over sine egne mentale prosesser ikke det samme som å være selvopptatt. Det betyr bare at hvis noen spør hva man tenker på, er det mindre sannsynlig at man begynner å snakke om hva som skjer i omgivelsene, og mer sannsynlig at man forteller hva man tenker på eller funderer over. Vi som er sensitive, skiller oss ikke ut ved at vi tenker mindre på andre mennesker.

HSP-er har dessuten en litt annerledes kropp enn flertallet. Nervesystemet vårt gjør at vi oftere:

er spesialister på finmotorikk [14]

kan sitte musestille uten å røre oss en millimeter [15]

er morgenfugler (mange unntak her) [16]

blir mer påvirket av koffein [17] og lignende stimulerende stoffer – med mindre vi er svært vant til dem

bruker høyre hjernehalvdel [18] mer (mindre tendens til å tenke lineært og logisk, større tendens til å tenke kreativt ved å sette sammen ulike elementer)

er mer sensitive for partikler i luften [19] (jo da, det betyr nok at vi oftere får pollenallergi og utslett)

Igjen ser vi at vi har et nervesystem som er som skapt for å reagere på ørsmå stimuli, som også gjør at vi kommer langsommere til hektene igjen når vi blir utsatt for intense stimuli.

Men HSP-er er ikke mer stimulert hele tiden. Vi er ikke «kronisk overstimulerte» [20] i hverdagslivet eller når vi sover. Vi blir bare mer stimulert når vi utsettes for nye eller langvarige stimuli. Å være høysensitiv er ikke det samme som å være «nevrotisk», det vil si å ha stadig angst uten noen åpenbar grunn.

Hvordan du bør tenke på at du skiller deg ut

Nå håper jeg at du ser ditt personlighetstrekk i et positivt lys. Men egentlig synes jeg det er best om du ser på det som noe nøytralt. Høy sensitivitet blir kun en styrke eller en svakhet i ulike konkrete situasjoner. Siden trekket eksisterer hos alle høyerestående dyr, må det være verdifullt i mange sammenhenger. Min magefølelse sier at trekket overlever i en viss prosentandel i alle høyere dyrearter fordi det er nyttig å ha noen individer som har blikket for de viktige, små signalene. 15–20 prosent kan være et akkurat passe antall individer til at flokken oppdager farer, finner nye mattyper, skjønner hva de unge og syke i flokken trenger, og hva man kan vente fra andre dyrearter.

Det er åpenbart like nyttig å ha noen i sin gruppe som ikke er så kvikke til å lete etter farer. Man trenger noen som styrter ut i det uten å tenke seg så mye om – for å utforske alt nytt, og for å kjempe for flokken og området den bor på. Alle samfunn trenger begge typer individer. Og kanskje er det behov for flere av de mindre sensitive fordi det er større risiko for at de blir drept? Men dette er naturligvis bare spekulasjoner.

Min magefølelse sier også at mennesker har større nytte enn andre arter av sine HSP-er. Høysensitive bedriver mer av det som gjør oss annerledes enn andre dyrearter: Vi ser for oss muligheter. Mennesker, og vi HSP-er mer enn andre, er intenst klar over fortid og fremtid. Man sier gjerne at nød lærer naken kvinne å spinne, og i så fall må HSP-er bruke langt mer tid enn andre på å forsøke å finne opp løsninger på menneskelige problemer, for vi er jo mer følsomme overfor sult, kulde, usikkerhet, utmattelse og sykdom.

Iblant hører man at mennesker med vårt trekk er mindre lykkelige eller har svakere evne til å føle lykke. [21] Vi kan selvsagt oppfattes som ulykkelige eller lunefulle av ikke-HSP-er fordi vi bruker så mye tid på å tenke over meningen med livet eller døden og hvor komplisert alt mulig er – å se livet i sort-hvitt er ikke noe for oss. Ettersom de som ikke er så sensitive ikke ser ut til å være så opptatt av slike ting, kan de mene at vi må være ulykkelige. Og vi blir slett ikke noe lykkeligere når de forteller oss at vi er ulykkelige (ut fra deres lykkedefinisjon), og at vi utgjør et problem for dem fordi vi virker ulykkelige. Den slags anklager kan jo gjøre alle og enhver ulykkelige!

Aristoteles så dette tydelig, han skal ha spurt: «Vil du heller være en lykkelig gris enn et ulykkelig menneske?» Et høysensitivt menneske foretrekker en sterk opplevelse av å være bevisst og dypt menneskelig. Selv om det vi er bevisst på, ikke alltid gir oss grunn til glede.

Jeg mener selvsagt ikke at HSP-er er griser. Ikke at vi er en elite heller, selv om jeg er sikker på at enkelte vil påstå det. For de fleste HSP-er vil enhver følelse av overlegenhet uansett bare vare i fem minutter, etter det gir den oss skyldfølelse. Det jeg ønsker, er rett og slett å få flere av oss til å føle at vi er like bra som alle andre.

Arv og miljø

Kanskje undres du over om du har arvet dette trekket, særlig hvis du faktisk kan huske at du en gang ble mer sensitiv enn du hadde vært før.

I de fleste tilfeller er det arvelig. [22] Dette er grundig påvist, særlig fra studier av eneggede tvillinger som har vokst opp hver for seg, men som har utviklet seg temmelig likt – det er alltid et tegn på at et trekk i hvert fall delvis er genetisk bestemt.

På den annen side får ikke alltid begge de eneggede tvillingene som vokste opp adskilt, dette personlighetstrekket. For eksempel vil alle tvillinger utvikle en personlighet som avspeiler hvordan moren oppdro ham eller henne. Det gjelder selv om hun ikke er biologisk mor. Det finnes trolig ingen arvelige trekk som ikke kan styrkes, svekkes, dukke opp eller forsvinne helt hvis vi blir utsatt for sterke nok opplevelser eller påkjenninger i livet. Et barn som bare er litt arvelig sensitivt, kan for eksempel trekke seg helt tilbake dersom det opplever stress hjemme eller på skolen. Det forklarer hvorfor barn med eldre søsken oftere er høysensitive [23] – uten at det behøver å ha noe med gener å gjøre. På samme måte viser studier at apeunger som er blitt traumatisert fordi de tidlig er blitt skilt fra moren, oppfører seg som aper som er født sensitive når de blir voksne. [24]

Omstendigheter kan også undertrykke sensitiviteten. Mange barn som er født sensitive, presses hardt til å bli dristigere av foreldrene, skolen og vennene. Det kan noen ganger redusere følsomheten dersom man bor i støyende omgivelser med mange mennesker, vokser opp i en tallrik familie eller tvinges til mer fysisk aktivitet. [25] På samme måte kan sensitive dyr som behandles på en bestemt måte, miste noe av sin naturlige fryktsomhet, i hvert fall sammen med enkelte mennesker og under spesielle forhold. Det er imidlertid usannsynlig at det underliggende trekket forsvinner helt.

Og hva med deg selv?

Det er vanskelig å vite for en voksen person om man har arvet et personlighetstrekk eller utviklet det i årenes løp. Den beste prøven (som ikke er feilfri) er om foreldrene dine opplevde deg som følsom helt fra du var nyfødt. Spør moren og faren din hvis du kan, eller snakk med den personen som ellers tok seg mest av deg, om hvordan du var i de første seks månedene etter fødselen.

Du vil sannsynligvis finne ut mest hvis du ikke fritter dem direkte ut om du var «sensitiv». Spør heller mer åpent om hvordan du var som baby. Fra historiene de forteller da, forstår du ofte svaret. Deretter kan du spørre om du oppførte deg på måter som er typisk for høysensitive babyer: Var det krevende å bade deg og skifte på deg, var du vanskelig i matveien, var du følsom for lyder? Hadde du ofte kolikk? Brukte du lang tid på å sovne inn, våknet du ofte om natten og særlig når du var overtrett?

Husk at dersom foreldrene dine ikke hadde erfaring med andre barn på samme alder, hadde de ingen å sammenligne med og la kanskje ikke merke til noe spesielt. Siden foreldre ofte lastes for alt som går galt i sine barns liv, kan det også være at de føler behov for å overbevise både deg og seg selv om at alt var perfekt da du var liten. Hvis du ønsker det, kan du berolige dem med å si at du vet at de gjorde sitt beste, og at alle babyer er litt vanskelige iblant, men at du ønsker å vite på hvilken måte akkurat du var vanskelig.

Du kan også vise frem spørreskjemaet foran i denne boken. Spør om de eller andre i familien har, eller har hatt, dette trekket. Hvis dere finner høysensitive slektninger på begge sider, har du sannsynligvis arvet det.

Men hva hvis det ikke er slik, eller du ikke er sikker? Det burde ikke bety noe. Det som betyr noe, er hvordan du er nå. Så spill ikke så mye krefter på det spørsmålet. Det neste temaet er mye viktigere.

Lær mer om vår kultur: Det du ikke vet, har du vondt av

Du og jeg har nå lært å se på vårt personlighetstrekk som noe nøytralt – bra å ha i noen situasjoner, ikke bra i andre – men vår kultur ser verken denne eller andre egenskaper som nøytrale. Antropologen Margaret Mead gir en overbevisende forklaring. Hun sier at i enhver kultur vil nyfødte babyer ha alle slags typer temperament, men bare et lite utvalg av dem vil bli vurdert som ideelle i denne kulturen. Den ideelle personligheten blir, slik Mead uttrykker det, avspeilet i «hver tråd i den sosiale veven – i hvordan barn blir stelt og pleiet, hvilke leker barna leker, hvilke sanger folk synger, i politiske organisasjoner, religiøs praksis, kunst og filosofi». [26] Andre trekk blir ikke lagt merke til, frarådet, eller – hvis intet annet nytter – latterliggjort. [27]

Hva er idealet i vår kultur? Film, reklame og utforming av offentlige rom forteller oss at vi bør være like tøffe som «Terminator», like stoiske som Clint Eastwood og like utadvendte som Goldie Hawn. Vi bør bli positivt stimulert av sterkt lys, høye lyder og flokker av glade, feststemte mennesker på en bar. Hvis vi blir overveldet og føler oss sensitive, får vi heller ta en smertestillende.

Hvis du bare husker én ting fra denne boken, la det bli denne forskningsstudien: Xinyin Chen og Kenneth Rubin fra University of Waterloo i Ontario i Canada og Yuerong Sun [28] fra Shanghai Teacher’s College sammenlignet 480 skolebarn i Shanghai med 296 i Canada for å se hvilke personlighetstrekk som gjør barn populære. I Kina var sjenerte og sensitive barn blant dem som andre barn valgte til sine venner og lekekamerater. (På mandarin betyr ordene som beskriver «sjenert» og «stille» også veloppdragen, og sensitivt kan også oversettes med «å ha forståelse», som er uttrykk for ros.) I Canada ble sjenerte og sensitive barn sjelden utvalgt. Det er stor mulighet for at du møtte slike holdninger da du vokste opp.

Gi deg tid til å tenke over hvilken effekt det har hatt på deg at din personlighet ikke stemmer med idealet i din egen kultur. Det må ha gjort et inntrykk – ikke bare på hvordan andre har behandlet deg, men på hvordan du behandlet deg selv.

Ikke bry deg om majoritetens regler

1: Hvilken holdning hadde foreldrene dine til at du var sensitiv? Var det noe de ville skjerme, eller ville de bli kvitt det? Syntes de det var brysomt, ble det vurdert på linje med å være sjenert, ikke å være mandig nok, å være feig, å ha kunstneriske evner, å være søt? Hva mente andre i familien, venner og lærere?

2: Studer fremstillinger i media, særlig fra da du var barn. Hvem var dine rollemodeller og idoler? Tror du at disse personene/rollefigurene var høysensitive? Eller forstår du nå at de var en type mennesker som du aldri selv vil bli?

3: Kjenn etter hvordan dette har påvirket deg. Hvilke følger har det fått for ditt yrkesliv, for dine romantiske forhold, fritidsaktiviteter og vennskapsforhold?

4: Hvordan blir du som høysensitiv omtalt i media nå? Legg merke til positive og negative bilder av sensitive mennesker. Hvilken type er det mest av? (Merk deg at hvis noen er et offer i en film eller i en bok, er han eller hun ofte fremstilt som naturlig sensitiv, sårbar og overstimulert. Det skaper godt drama, for da er offeret synlig fortvilet og opprørt. Men det er ufordelaktig for sensitive personer at det å være sensitiv blir oppfattet som det samme som å være et offer.)

5: Tenk over hvordan høysensitive har bidratt positivt i samfunnet. Let etter eksempler som du kjenner personlig, eller har lest om.

6: Tenk over hvordan du selv bidrar i samfunnet. Uansett hva du gjør – om du er billedhugger, oppdrar barn, studerer fysikk, stemmer ved valg – så er du trolig en person som reflekterer dypt over hva du gjør, er nøye på detaljer, har en visjon om fremtiden og forsøker å gjøre så godt du kan.

Psykologiens skjeve blikk

Psykologisk forskning gir oss stadig mer innsikt, og mye i denne boken er basert på slike funn. Men faget psykologi er ikke perfekt. Det kan bare reflektere hvilke forestillinger som ligger innbakt i kulturen faget springer ut av. Jeg kunne gitt eksempel på eksempel på psykologiforskning som tar det for gitt at den type mennesker som jeg har valgt å kalle HSP, er mindre lykkelige og mentalt stabile, eller mindre kreative og intelligente (de første to påstandene er udiskutabelt feil). Men jeg skal spare det til jeg omskolerer mine kolleger. Her sier jeg bare: Vær forsiktig med å påføre deg selv merkelapper som «hemmet», «introvert» eller «sjenert». Når du har lest litt mer i boken, vil du forstå hvor misvisende disse kategoriene er. Vanligvis er de helt på siden av essensen i ditt personlighetstrekk, og de har en negativ bismak. Forskning viser for eksempel at de fleste mennesker feilaktig assosierer det å være introvert med å ha dårlig mental helse. [29] Når høysensitive personer identifiserer seg med en slik merkelapp, synker selvtilliten deres enda mer. Stimuleringsnivået stiger i situasjoner som det er rimelig at mennesker med denne merkelappen føler seg ille til mote i.

Det hjelper å vite at i kulturer hvor høysensitivitet er mer verdsatt, som Japan, Sverige og Kina, har forskningen en annen valør. Japanske psykologer ser ut til å forutsette at deres sensitive forsøkspersoner er dyktigere i det de holder på med, og det er de også. [30] Når de studerer stress, finner japanske psykologer flere problemer med ikke-sensitive personer og hvordan de mestrer hverdagen. [31] Men det er ikke noen vits i å legge skylden på velmenende psykologer og forskere i vår kultur. De gjør så godt de kan.

Kongelige rådgivere og krigerkonger

På godt og vondt er verden i stadig større grad kontrollert av aggressive kulturer – de som liker å orientere seg utad for å ekspandere, erobre og vinne. Årsaken er at når kulturer kommer i kontrakt med hverandre, er det oftest den mest aggressive av dem som tar over.

Hvordan endte vi her? På Asias steppeland, der de indoeuropeiske kulturene ble født, bodde det nomader som levde på hesteryggen og overlevde ved stadig å utvide buskapen, helst ved å stjele dyr, og ved å stjele land fra andre. For omtrent 7000 år siden red de inn i Europa, og litt senere nådde de Midtøsten og Sør-Asia. Før indoeuropeerne kom, var disse områdene lite preget av kriger, slaveri, undertrykkende kongedømmer eller systemer hvor én klasse dominerte de andre. Men nykommerne gjorde slaver eller treller av de folkene som bodde der fra før, altså de som ikke hadde hester. Indoeuropeerne bygde byer med bymurer rundt der det hadde vært fredelige boplasser og ekspanderte ved å skape større kongedømmer eller imperier via handel eller krig.

I de indoeuropeiske kulturene som både har vært lykkeligst og vart lengst, har det vært to styrende klasser. Den ene var krigerkongene og den andre deres kongelige eller religiøse rådgivere. Den siste gruppen balanserte den første. De indoeuropeiske kulturene seiret over andre kulturer, og halvparten av verden snakker nå et indoeuropeisk språk. Det medfører at de ikke kan unngå å tenke på en indoeuropeisk måte, det vil si at ekspansjon, frihet og berømmelse anses som goder. Det er krigerkongenes verdier.

For at aggressive samfunn skal overleve, trenger de også prest-rådgiver-dommer-klassen. Dette er en mer tenksom gruppe, som ofte kontrollerer krigerkongenes fremstøt. Da det viser seg at rådgiverklassen ofte har rett, blir medlemmene respektert som veivisere, historikere, lærere og lærde, samt de som sørger for lov og rett. Det er for eksempel rådgiverklassen som er forutseende nok til å sørge for at de vanlige innbyggerne som samfunnet er avhengig av – de som dyrker jorda og oppdrar barna – også har det godt. Rådgiverne advarer også mot forhastede kriger og uklok bruk av jorda.

Kort sagt sørger en sterk kongelig rådgiverklasse for at man stopper opp og tenker. Og den forsøker – i dag med større suksess enn før, tror jeg – å rette denne flotte, ekspansive samfunnsenergien bort fra aggresjon og erobringslyst. Slik at energien blir brukt til bedre formål – til kreative oppfinnelser, utforskning og beskyttelse av jordkloden og dem som ikke sitter med makten. [32]

Høysensitive personer faller lett inn i denne rollen. Vi er forfattere, historikere, filosofer, dommere, kunstnere, forskere, teologer, terapeuter, lærere, foreldre og ganske enkelt samvittighetsfulle borgere. Det vi tar med oss til hver av disse rollene, er en tendens til å tenke over alle mulige følger av en idé. Vi kan ofte gjøre oss upopulære ved å stoppe majoriteten fra å brase inn i noe. For å lykkes i denne rollen må vi derfor ha stor tro på oss selv. Vi må se bort fra alle budskapene som krigerne sender om at vi ikke er like gode som dem. Krigerne har sin dristige stil, den er verdifull. Men vi har vår stil, og vårt bidrag er også svært viktig.

Tilfellet Charles

Charles var en av de høysensitive personene jeg intervjuet som hadde visst hele livet at han var sensitiv. Han hadde alltid sett på det som noe fint. Hans uvanlige barndom og hvordan den har påvirket ham, gir oss et klart bilde av hvor viktig det er med god selvfølelse, og hvordan vi blir påvirket av den kulturen vi vokser opp i.

Charles er nå lykkelig gift for annen gang, har hatt en beundringsverdig akademisk karriere og har en godt betalt stilling. På fritiden er han en uhyre begavet pianist. Han er ikke i tvil om at disse talentene er mer enn nok til å gi livet hans mening. Da jeg hørte om alt dette i begynnelsen av intervjuet, ble jeg naturlig nok nysgjerrig på fortiden hans.

Dette er det første Charles husker fra han var liten (jeg spør alltid om det i intervjuene mine. Selv når barndomsminnene ikke er helt pålitelige, bringer de ofte opp noe som har vært et tema for denne personen hele livet). Han står på et fortau med ryggen mot en menneskemengde som beundrer et julepyntet utstillingsvindu. Så roper han: «Av veien, alle sammen, jeg vil se!» De ler og slipper ham til helt foran.

For et mot! Å være modig nok til å si ifra så tydelig må han åpenbart ha lært hjemme.

Foreldrene til Charles var lykkelige over at han var følsom. Blant vennene deres – de var en del av en kunstnerisk, intellektuell krets – ble sensitivitet forbundet med særskilt intelligens, god oppdragelse og god smak. Heller enn å bli lei seg for at Charles leste så mye i stedet for å være ute og leke med de andre guttene, oppmuntret foreldrene ham til å lese enda mer. For dem var Charles den ideelle sønn.

Med denne bakgrunnen fikk Charles tro på seg selv. Han visste at han i tidlig alder hadde lært seg både utmerket estetisk sans og moralske verdier. Han så på ingen måte på seg selv som en person med et lyte. Etter hvert forstod han at han var uvanlig, en del av en minoritet. Men hele subkulturen han kom fra, var uvanlig og så på seg selv som overlegen, ikke underlegen. Charles følte seg derfor vel sammen med fremmede mennesker, selv når han gikk på de beste videregående skoler og etterpå studerte på et prestisjeuniversitet hvor han endte med å bli professor.

Da jeg spurte Charles om han så noen fordeler ved å være sensitiv, kunne han uten å blunke nevne flere. Han var for eksempel sikker på at sensitivitet var en del av hans musikalitet. Å være sensitiv hadde også hjulpet ham til å få en dypere innsikt i seg selv i de mange årene han hadde gått i psykoanalyse.

Jeg spurte ham også om ulemper ved å ha dette personlighetstrekket, og hvordan han løste dem, og da sa han at han blir en god del forstyrret av bråk. Derfor bor han i et stille nabolag og omgir seg med behagelige lyder som rislingen fra en fontene i bakgården og god musikk. Han er emosjonell, og det kan iblant gjøre ham deprimert, men han utforsker og arbeider med følelsene sine. Han vet at han tar ting tungt, men forsøker å finne en måte å leve med det på.

Charles opplever oftest overstimulering som en intens, fysisk reaksjon, og etterpå greier han derfor ikke å sove. Vanligvis kan han håndtere dette der og da ved å utvise selvkontroll, ved å «oppføre meg på en spesiell måte». Når han blir overveldet av arbeidsoppgaver, går han hjem straks det ikke er bruk for ham lenger. Så går han det enten «av seg» ved å ta en tur eller ved å spille piano. Han hadde selv valgt bort en løpebane i næringslivet på grunn av sin sensitivitet. Da han ble forfremmet til en akademisk stilling som gjorde ham for stresset, skiftet han jobb så raskt som råd var.

Charles har organisert livet sitt rundt dette personlighetstrekket, og har opprettholdt et optimalt nivå av stimulering uten på noen måte å synes at han har noen feil eller lyte fordi han må ta slike hensyn. Da jeg spurte, slik jeg vanligvis gjør, om hvilke råd han ville gi andre, sa han: «Bruk nok tid på å komme deg ut i verden. Du skal ikke frykte din følsomhet.»

En grunn til å være svært stolt

Har dette første kapitlet vært oppmuntrende? Det kan være at du nå sitter igjen med massevis av sterke, men forvirrende følelser. Når du kommer enda lenger ut i boken, vet jeg av erfaring at disse følelsene blir både sterkere og mer positive.

For å oppsummere nok en gang: Du fornemmer de små, subtile tegnene som andre ikke ser, og derfor kommer du fortere i en tilstand av overstimulering som er mer intens enn det som er behagelig for deg. Men du kan ikke få det første uten at det andre blir med på lasset. Det er en pakkeløsning hvor alt henger sammen, men det er også en gavepakke.

Husk at denne boken dreier seg både om ditt personlige, medfødte, fysiske trekk og om din sosiale betydning, selv om den ikke alltid blir verdsatt. Du ble født til å være blant rådgiverne og tenkerne, de åndelige og moralske lederne i samfunnet. Det er all grunn til å være stolt.

Arbeid med det du har lært

Tenk nytt rundt dine reaksjoner på forandring

På slutten av noen av kapitlene skal jeg be deg om å sette dine erfaringer inn i en ny ramme i lys av hva du vet nå. «Reframing» (betyr omtolkning, eller direkte «å sette inn i en ny ramme») er et faguttrykk fra kognitiv psykoterapi, som betyr å se noe i et nytt lys, i en ny sammenheng.

Din første omformuleringsoppgave er å minnes tre store forandringer i livet ditt, noe du husker godt. HSP-er reagerer ofte på forandringer ved å kjempe imot dem. En annen strategi er å forsøke å kaste seg ut i det – uten å bli kvitt smerten eller ubehaget. Vi er ganske enkelt ikke så flinke med forandringer, enten de er negative eller positive. Det siste kan være skikkelig irriterende. Da romanen min kom ut, dro jeg til England for å skape blest om den. Det hadde jeg hatt lyst til lenge, så det burde ha vært som endelig å kunne leve ut den store drømmen. Men selvfølgelig ble jeg syk og nøt knapt et minutt av reisen. Den gang trodde jeg at jeg på nevrotisk vis snøt meg selv for en glede i livet. Nå som jeg kjenner mitt personlighetstrekk, vet jeg at turen rett og slett ble for spennende for meg.

Min nye forståelse av den gamle opplevelsen er nettopp hva jeg mener med reframing. Nå er det din tur. Tenk på tre store forandringer eller overraskelser i ditt eget liv. Velg først noe som har skjedd – et tap eller slutten på noe – som du opplevde som vondt da det skjedde. Velg så en stor forandring som kunne vært nøytral. Så til slutt en stor forandring som var udelt positiv – da du feiret noe, eller da en annen gjorde deg noe godt. Følg så disse tre trinnene for hver av de tre forandringene:

1: Tenk på hvorfor du reagerte som du gjorde, og hvordan du har vurdert denne forandringen siden. Syntes du at du reagerte på en «feil» måte, eller på en måte som andre i samme situasjon ikke hadde gjort? Eller at din reaksjon varte for lenge? Konkluderte du med at du ikke var noe tess? Forsøkte du å skjule for andre hvor sterkt du reagerte? Eller fant andre det ut og fortalte deg at du tok «for mye» på vei?

 Her er et eksempel på en negativ forandring: Josh, som nå er 30 år, har i 20 år skammet seg over at han måtte begynne på en ny barneskole i tredje klasse. På den gamle skolen var han godt likt fordi han var flink til å tegne, hadde sans for humor og hadde artige klær på seg. På den nye skolen ble han ertet og mobbet for akkurat de samme egenskapene. Han lot som om han ikke brydde seg om det, men inni seg syntes han det var forferdelig. Selv som 30-åring lurte han innerst inne på om det ikke var slik at han hadde fortjent å være «upopulær». Kanskje han virkelig var rar og en svekling? For hvorfor hadde han ikke forsvart seg bedre? Kanskje alt var sant.

2: Revurder reaksjonen din ut fra hva du nå vet om hvordan kroppen din automatisk reagerer: I tilfellet Josh vil jeg si at han var sterkt overstimulert de første ukene på den nye skolen. Det må ha vært vanskelig for ham å tenke ut smarte måter å svare de andre ungene på, og samtidig å være god på områder hvor barn bedømmer nykommere – på fotballbanen eller i klasserommet. Mobberne så nok at Josh var et lettvint mål som kunne få dem selv til å virke tøffere. De andre barna turte ikke forsvare ham. Da mistet han selvtillit og følte at han hadde en slags feil, at han var usympatisk. Når han forsøkte å gjøre noe nytt i andres påsyn, ble han enda mer overstimulert. Han greide ikke å virke naturlig og avslappet. Det var en smertefull tid, men ikke noe å skamme seg over.

3: Tenk etter om det er noe du bør foreta deg nå. Jeg anbefaler sterkt å snakke med andre om hvordan du nå ser på situasjonen – dersom de er i stand til å sette seg inn i det. Kanskje noen som var til stede den gang, kan hjelpe deg med å legge nye biter i puslespillet. En annen god idé er å skrive ned både hvordan du opplevde det da, og hvordan du ser på det nå. Ta vare på disse notatene en stund, så du husker det.