Johan Norberg

Vår utrolige hjerne

En nervepirrende fortelling om vår dynamiske og formbare hjerne

Oversatt av Lisbeth Kristoffersen

Johan Norberg

Vår utrolige hjerne

En nervepirrende fortelling om vår dynamiske og formbare hjerne

Oversatt av Lisbeth Kristoffersen

Til minne om min mamma, Birgitta Norberg, som ga meg de to viktigste tingene i livet: nysgjerrighet og kjærlighet.

Forord

Denne boken kommer til
å forandre livet ditt

Det er det ukjente som definerer eksistensen vår. Vi leter alltid. Ikke bare etter svar på spørsmålene våre, men etter nye spørsmål.

Benjamin Sisko

Du føler deg kanskje ille til mote ved å snakke om intelligens. Det er helt i orden. Det gjør også jeg. Selve ordet maner på en måte frem bildet av en rangordning. Hvis vi sier at noen er intelligente, sier vi samtidig at noen andre er mindre intelligente, og tenk om det viser seg at det er forskjeller mellom gruppers intelligens? Det er lett å ignorere hele forskningsfeltet og smile litt hånlig når noen nevner ordet. Alle vet vel at intelligens er et skjønnsmessig begrep som det egentlig ikke går an å måle?

Men likevel bruker vi intelligensbegrepet hele tiden, selv om vi ikke bruker akkurat det ordet. Vi sier at den og den personen er smart, at en annen er kjapp, en tredje har litt tungt for det mens en fjerde er direkte korka. Vi bedømmer hele tiden menneskers intelligens, deres kognitive evner, ut fra hvordan de opptrer og hva de sier. Vi har alltid oppfatninger av menneskers evne til å ta til seg informasjon og tilpasse atferd etter forholdene. Til og med debattanter som ellers aldri har noe positivt å si om intelligensbegrep eller IQ-tester, var raske med å forklare at George W. Bush ikke egnet seg som amerikansk president fordi han var dum. [1]

Andre beskrivelser av en persons egenskaper fremkaller den samme ubevisste rangeringen. Hvis vi sier om en bestemt person at hun er snill, interessant, stille eller har god retningssans, sier vi samtidig at andre ikke har disse egenskapene i samme utstrekning. Men av en eller annen årsak blir det spesielt sensitivt når vi snakker om mennesker som mer eller mindre intelligente. Det føles mye sterkere, mer lovprisende eller dømmende. Det kan virke som om vi ikke vil snakke om intelligens fordi vi synes at intelligens er så enormt viktig.

Den eneste årsaken til at vi kan la være å snakke klart og tydelig om hva intelligens er, er at vi har uklare og grumsete begrep i bakhodet som uttrykker noe liknende. Det er ikke spesielt … begavet. Hvis vi vil forstå hvordan vi selv og andre mennesker fungerer, og hvordan vi kan påvirke det, bør vi finne ut av fakta og ikke leve med den halvfordøyde kombinasjonen av observasjoner, halve sannheter og myter som ofte utgjør vedtatte sannheter på dette området.

Vi snakker om intelligens på en ny måte, og vi måler den på en ny måte, men det er ingenting nytt ved selve ideen om intelligens. Kognitiv kapasitet er en sentral menneskelig egenskap som alle kulturer har hatt behov for å sette ord på. I antikkens store epos Odysseen blir helten beskrevet med epitetet polymetis 68 ganger. Det blir oversatt med «den allsidige», det vil si en person med stor list eller intelligens. Det er denne begavelsen som gjør at Odyssevs gang på gang overlister motstanderne sine i stedet for å nedkjempe dem med våpen i hånd. Allerede i det mer enn 4000 år gamle Gilgamesj-eposet, en av de eldste tekstene menneskeheten har, blir det snakket om betydningen av intelligens og bredde i menneskets forstand. I Det gamle testamentet får Salomo vite at Gud: «gir … deg et hjerte som er så klokt og forstandig at din like aldri før har vært og heller ikke skal komme etter deg» (1. Kongebok 3:12). En rangering av kognitive evner som innebærer å være god nok.

Det dreier seg altså om urgamle spørsmål, men vi har også helt dagsferske svar.

I den akademiske verden har man lenge skilt mellom to motsatte retninger i synet på menneskets kognitive evner. Den ene retningen hevder at intelligens er en faktisk egenskap som påvirker alt vi gjør, og at vi vanskelig kan påvirke den gjennom utdanning eller atferd. Den andre hevder at intelligens ikke er en faktisk egenskap, eller ikke har noen spesiell betydning, og at vi gjennom miljøpåvirkning og arbeid kan forandre måten vi fungerer på. [2]

Det som forskningen faktisk har kommet frem til, gir begge tilnærmingene delvis rett. Stadig mer tyder på at vår intelligens har stor innflytelse på måten vi håndterer hverdagen og arbeidet på. Stadig mer tyder imidlertid også på at vi kan gjøre noe med intelligensen, og at vi kan forandre våre kognitive ferdigheter gjennom det miljøet vi befinner oss i og de handlingene vi foretar oss. Det er – i beste fall – en oppadgående spiral, der ferdighetene gir en viss atferd som forbedrer ferdighetene, som forbedrer atferden. Intelligensen påvirker nesten alt vi gjør – men nesten alt vi gjør, påvirker også intelligensen vår. Denne boken argumenterer for denne dobbelte kunnskapen og er også delt inn etter den.

Den første delen av boken handler om hva kognitive evner er, og hvordan vi kan måle dem. Her får du også se hvor stor betydning disse evnene har for hvordan vi håndterer praktiske oppgaver, arbeid og relasjoner. Den andre delen handler om hva vi kan gjøre med de kognitive evnene våre, hvordan de i dag faktisk øker over hele verden og hvordan de blir påvirket av miljø, oppvekst, trening og teknikk – og hvordan du selv kan øke intelligensen din. Vi tar dessuten en titt på hvordan datamaskinen og internett forandrer måten vi tenker på, og nevner den nevroteknologiske revolusjonen som er i emning, og som kommer til å snu opp ned på hvordan du tenker, tilegner deg lærdom og kommuniserer. Den tredje delen handler om hvordan denne doble kunnskapen påvirker oss i ulike stadier av livet, og hvordan vi bør ta hensyn til den i barndommen, på skolen, i arbeidslivet og i alderdommen.

Denne boken kommer til å forandre livet ditt. Bokstavelig talt. Hjernen din forandrer seg når du leser boken og reflekterer over teksten. Det dannes nye forbindelser mellom hjernecellene, mens andre forsterkes og atter andre svekkes. Alt du gjør, påvirkes av hvordan hjernen din er bygget opp, men alt du gjør, påvirker også hjernens oppbygning. Denne nye kunnskapen om den formbare hjernen er en av vår tids mest betydningsfulle revolusjoner.

Det var først da jeg fortalte min kone om den nye forskningen at jeg forsto hvor revolusjonerende den er. Hun leste nemlig om hjernen da hun studerte til lege for knapt 20 år siden. Hun kjente nesten ikke igjen noe av dette. I løpet av bare 20 år har vi fått et helt nytt bilde av oss selv. Tidligere trodde vi at hjernen var statisk, hierarkisk, med spesialiserte deler, at den ikke fornyer seg, og at vi ikke kunne gjøre så mye med hjernecellene våre, uten muligens å miste noen av dem ved å drikke for mye. Ingenting av dette er sant. Forskning på nevroplastisitet, nevrogenese og epigenetikk er i ferd med å gi oss et helt nytt bilde av hjernens formbarhet – et bilde som river alt annet over ende.

Jeg måtte ganske enkelt sette meg inn i feltet og lære mer om det da det gikk opp for meg hva forskerne hadde oppdaget. Spørsmålet om våre kognitive evner er for viktig til å neglisjere, for de påvirker alt. Jeg skriver og foreleser langt oftere om temaer som global økonomi, handelsspørsmål og finanskriser, men det er lenge siden det viktigste i vår økonomi var åkrer, råvarer, maskiner og fysisk arbeid. Vi skaper ikke lenger mer ved å arbeide hardere, men ved å arbeide smartere. I en moderne økonomi arbeider stadig færre med å lage ting som du kan miste på foten. Velstanden veier mindre, fordi den stadig oftere kommer fra ideer, informasjon, kommunikasjon, kultur og programvare. Det mest verdifulle i økonomien er mennesket og de ideene mennesket kan tenke ut. Hjernen er, slik økonomen Julian Simon uttrykte det, den ultimate ressursen.

Det ble gjerne sagt at hvis hjernen var så enkel at vi kunne forstå den, ville vi ha vært så enkle at vi ikke kunne gjøre det. Og hjernen er ekstremt kompleks og avansert. Ja, faktisk så avansert at den har kunnet utvikle metoder og teknikker som kan forstå til og med sin egen kompleksitet.

Hvis dagens vitenskapelige og tekniske fremskritt fortsetter, mener oppfinneren og forfatteren Ray Kurzweil at vi i løpet av to tiår vil klare å tyde hjernens funksjon i hver minste detalj. Vi kommer til å få tilgang til den menneskelige intelligensens algoritme. [3] Vi er i ferd med å løse verdens største mysterium – hvordan vi fungerer kognitivt – og vi holder på å lære oss hva vi kan gjøre med det.

Johan Norberg

DEL I

Intelligensen påvirker alt du gjør

Jeg er en hjerne, min kjære Watson, og resten av meg er rent og skjært tilbehør.

Sherlock Holmes

1

Det kloke menneske

[A]lt var fylt. Alt var fordelt … Omsider besluttet den beste av håndverkere at den som Han ikke kunne gi noe som var særegent for akkurat den skapningen, i stedet skulle få alt som var karakteristisk for hver og en av de andre. Derfor godtok Han mennesket som et verk uten noe bestemt forbilde …

Giovanni Pico della Mirandola, 1488 [4]

Det er egentlig merkelig at du forstår denne setningen. Sider fulle av abstrakte symboler – bokstaver – satt sammen til ord, plassert i setninger som gir deg en direkte innsikt i hva som går for seg i min hjerne, og som deretter havner i hjernen din for bearbeiding.

Det er synssenteret ditt og et sentrum for visuell forståelse lengst bak i hjernen, i bakhodelappen, som skanner bokstavene og sender dem videre til gyrus angularis lengst bak i hjernebarken, som i sin tur forvandler bokstavene til et ord. Når det er gjort, kan en del av tinninglappen som blir kalt for Wernickes område, forstå hva ordet betyr. Deretter begynner pannelappen lengst foran i hjernen å fundere på betydningen og danne seg et bilde av hva som foregår i min tankeverden og hva jeg vil si. Samtidig setter du mine oppfatninger inn i en sammenheng – ut fra den kunnskapsmengden du allerede har bygget deg opp. Du avgjør om bildet mitt stemmer overens med det du allerede vet, og bestemmer deg for hva som eventuelt må korrigeres, eller om begge deler kan justeres for å passe bedre sammen. Samtidig vurderer du fortløpende om det jeg skriver, er tilstrekkelig relevant for at du ønsker å lese videre eller gå og gjøre noe annet.

Tolkninger blir sendt som signaler på kryss og tvers mellom alle delene i hjernen for at du på brøkdelen av et sekund skal forstå hver eneste betydning i denne boken. Og alt dette i et organ som ikke er utviklet for å kunne håndtere lesing, og som når noen lærer seg å lese, må bygge et nytt nettverk mellom blant annet hjernens sentrum for syn og språk.

Homo sapiens er virkelig det kloke mennesket, og artens fremste verktøy for å leve på jorden er de kognitive evnene – med dem kan vi tolke verden rundt oss, lære av den, løse problem og tilpasse atferden vår for å nå målene våre. Dette er kort sagt det vi iblant kaller intelligens etter det latinske begrepet intelligere – å forstå og begripe.

Hjernen er en litt gummiaktig hvit og grå fettklump som veier rundt 1,3 kilo. Den står for bare en femtidel av kroppsvekten din, men sluker en femdel av alt du spiser. Dette betyr at mennesket er den eneste dyrearten som ikke kan holde både hode og mage fullt aktive samtidig. Hjernen er det organet som er så stort at menneskebarn må fødes før de er fullt utviklet for at de skal kunne komme ut av morens kropp. Hjernen er kostbar å vedlikeholde, blir lett skadet og er utsatt for sykdommer. [5] Likevel har den gitt menneskene et forsprang i evolusjonen – et kolossalt forsprang.

Det later til at den menneskelige hjernen har utviklet seg fordi mennesket har inntatt naturens «kognitive nisje», slik antropologene John Tooby og Irven DeVore har uttrykt det. Det grunnleggende problemet for alle arter er at alle potensielle matvarer, unntatt frukt med frø som må spres, er en del av kroppen til en annen organisme. Disse organismene ønsker å beholde kroppsdelene sine, og derfor utvikler de alle mulige slags forsvar mot angripere: Dyrene utvikler styrke, raskhet og evnen til å gjemme seg, mens planter utvikler pigger, gifter og bitre smaker. Som en konsekvens utvikler angriperen stadig mer styrke og større raskhet samt organ som leveren, som kan håndtere giftene. Da lønner det seg for det potensielle offeret å forbedre forsvaret sitt – og så videre i et kostbart, evolusjonært kappløp.

Følgelig kan det lønne seg for en art å la være å delta i dette evige kappløpet og i stedet utvikle en mer fleksibel evne til å møte både nye trusler og nye forsvar på uforutsigbare måter. Det er akkurat dette det tidlige mennesket gjorde når storhjernens bark, den såkalte neocortex, begynte å vokse og samordne synsinntrykk i stedet for bare å ta imot dem. Hjernen ble bedre til å forstå abstraksjoner og årsak/virkning, og vi utviklet evnen til å samarbeide. Dette er den kognitive nisjen i naturen. Mennesket kunne tenke nytt og lære seg mer og ble på denne måten mer effektivt både offensivt og defensivt. Det kunne finne opp redskaper og våpen, lage mat og uskadeliggjøre gifter. Det ble mulig å advare andre mot trusler og samarbeide med dem under jakt. [6]

De fleste dyr med relativt godt utviklet evne til å tenke er mentalt fanget i det de ser og hører rundt seg. De kan prøve ulike handlemåter og gjenta dem som viser seg å være vellykket, men det kan være tidkrevende og ikke minst farlig. Mennesket utviklet en stadig bedre evne til å håndtere abstraksjoner – de begynte å sortere verden ved hjelp av indre bilder og begrep som ikke var direkte relatert til det de så rundt seg, men til enkelte egenskaper ved det. Det ble mulig å forestille seg en «venn» uten å tenke på en spesifikk venn, eller «fire» uten å tenke på fire epler eller fire steiner.

Den som kan tenke abstrakt, kan også lage modeller av verden i hodet og prøve ut ulike alternativ i den. Han kan vurdere konsekvenser av ulik atferd og veie dem opp mot hverandre. Han kan forestille seg hva som skjer hvis han vil bygge le på en bestemt måte, eller hvis han prøver å se for seg hvordan et verktøy bør være for å fungere i en bestemt situasjon. Den som kan forutse konsekvenser av ulike handlinger, er bedre forberedt og får større mulighet til å planlegge og styre utviklingen. En årsak til at vi leker, kan også være å prøve ut ulike alternativ på en sikker måte. Krypdyr leker ikke, og ingen andre pattedyr finner opp nye leker ved å introdusere nye bevegelsesmønster og regler for leken, slik menneskebarn gjør. [7]

Allerede for minst 100 000 år siden laget menneskene fine verktøy i bein med en svært spesiell form, som viser at de først har hatt et bilde i hodet av hva de skulle lage. Sjimpansen planlegger også og lager enklere redskap, men later til å gjøre det for å tilfredsstille kroppens umiddelbare behov, ikke fordi den har utarbeidet en indre modell for hvordan verden kan komme til å te seg fremover og hva den kan komme til å trenge da. Når sjimpansen er sulten, planlegger den for å skaffe seg mat, ikke for å håndtere en fremtidig situasjon uten mat. [8] Trenger sjimpansen et verktøy, lager den det (for eksempel til å fjerne løv fra en grein for å fiske opp termitter), men den tar nesten aldri med seg verktøyet fra en plass til en annen for å bruke det senere.

Siden det tar andre organismer mange generasjoner å utvikle nye former for forsvars- og angrepsferdigheter, får en skapning som kan forutse behov og variere atferden når omgivelsene krever det, et enormt overtak. Historisk sett har mennesket også tatt over økosystemet uansett hvor det har flyttet.

Forfatteren og filosofen Ayn Rand har beskrevet den samme historien på en malerisk måte:

Mennesket kan ikke overleve uten hjelp fra hjernen. Det kommer ubevæpnet til jorden. Hjernen er dets eneste våpen. Mennesket har ingen klør, ingen hoggtenner, ingen horn, ingen stor muskelstyrke. Det må plante maten sin eller jakte for å få mat. For at det skal kunne plante, er det nødvendig med en tankeprosess. For at det skal kunne jakte, trenger det våpen, og til våpen – en tankeprosess. Alt vi er og alt vi har – fra de enkleste livsnødvendigheter til de høyeste religiøse abstraksjoner, fra hjulet til skyskraperen – kommer fra en eneste egenskap: fra våre tenkende hjerner. [9]

Evolusjonspsykologen Steven Pinker mener at mennesket omtrent samtidig, kanskje for et par hundre tusen år siden, for alvor begynte å utvikle de tre egenskapene som bidro til denne kognitive nisjen: intelligens, samarbeid og språk. Det var disse tre egenskapene som forsterket og øket verdien av hverandre og skapte det moderne mennesket og det moderne samfunnet.

Intelligens gjør at vi lærer oss noe nytt, språket gjør at vi kan kommunisere det vi har lært oss, og da kan vi samarbeide for å drive vilt i en felle eller utvikle en iPhone. På denne måten kunne mennesket til slutt utvikle og forbedre beskyttelse, klær, dyrkingsmetoder og transportmiddel slik at det kunne bosette seg i vanskelig tilgjengelige og ugjestmilde områder. [10]

For at en art evolusjonært skal tjene på å investere i en svært kompleks og energikrevende intelligens, er forutsetningen antakelig at arten det er snakk om, har hender som kan lage og gripe fatt i verktøy. Bare menneskeapene har en tommel som kan bøyes mot de andre fingrene, slik at det er enkelt å plukke opp gjenstander og bruke dem.

Tooby og DeVore mener at en annen viktig forskjell kan ha vært at det tidlige mennesket gikk oppreist, noe som førte til at det kunne samle materiale fra mange steder og enkelt kunne bære med seg verktøyet det hadde laget. Det kan dessuten ha vært av betydning at mennesket begynte å spise kjøtt, slik at det fikk i seg viktige proteiner som bygget opp den kroppslige styrken og intelligensen. Større kognitive evner var samtidig en forutsetning for organisert jakt.

Livet i større grupper krevde i sin tur evnen til å gjenkjenne andre, huske hva de gjorde, vurdere handlingene deres, belønne dem som samarbeidet og straffe dem som jukset. Dette bidro til at mennesket ble bedre til å samarbeide. Ulike arters hjerner vokser proporsjonalt med størrelsen på den gruppen individene kan samhandle med. Sjimpanser oppholder seg i grupper med rundt 50 individer. For mennesket er dette tallet – Dunbars tall – rundt 150, og det er fortsatt omtrent slike tall man får i gjennomsnitt når man spør mennesker hvor mange slektninger og venner som inngår i deres omgangskrets. Det innebærer ikke bare personer du kjenner og vet navnet på, men som du kan tenke deg å låne ut penger til, eller som du vet vil stille opp hvis du får problem. [11]

Da mennesket begynte å samarbeide og leve i grupper, økte samtidig verdien av et grammatisk avansert språk som gjør det mulig for oss å fortelle hva som har hendt, spre kunnskapen vår og komme overens – og ikke minst å sladre om andre slik at vi får vite hvem vi kan stole på. Språket gjorde det mulig for menneskene å dele kunnskapen med andre ‒ det kostet dem bare noen sekunders pusting ‒ og få deres kunnskap som gevinst. Dette gjør selvsagt samarbeidet mer forlokkende og gruppelojaliteten sterkere.

Denne fysiske problemløsningen og sosiale evnen som fremmet menneskets overlevelse, gjorde hjernen større og mer kompleks og ga den stadig større kapasitet. Den gjorde det mulig å håndtere abstraksjoner, tenke i innovative baner og planlegge fremtidige behov. Etter hvert ga den oss evnen til å håndtere symboler, bokstaver, tall, abstrakte regler og prinsipper.

Steven Pinker mener at denne kognitive nisjen kan forklare mange menneskers særegenheter, som for eksempel lange, monogame forhold. Barna måtte lære seg den lokale kulturen og kunnskapen før de kunne utnytte nisjen fullt ut. Dette innebærer at det kunne lønne seg for fedrene å bli på ett bosted og beskytte avkommet i stedet for å dra videre og finne andre hunner å pare seg med. I dyrenes verden er det en sammenheng mellom ulike arters kognitive evner, hjernestørrelse, gruppestørrelse, lang barndom og langt liv. Vår livslengde kan forstås som en måte å få maksimalt utbytte av den lange kognitive investeringen i barndommen. Slik hadde det seg at mennesket ble stadig mer intelligent og kunne bygge stadig mer komplekse samfunn, som i sin tur krevde enda større intelligens.

Mye av vitenskapshistorien har gått ut på å vise at mennesket ikke er så spesielt. Vi er skapt av samme materiale som alle andre livsformer, vi stammer fra apene og vi er ikke plassert i universets sentrum. Hjernen vår gjør oss likevel ganske spesielle, slik Ray Kurzweil har påpekt:

Vår evne til å skape modeller – virtuelle virkeligheter – i hjernen og i kombinasjon med tomlene, som kanskje ikke ser så oppsiktsvekkende ut, har vært nok til å innlede en ny slags evolusjon: teknologi. Den gjorde det mulig å opprettholde den akselererende farten som startet med vår biologiske evolusjon. Den utviklingen vil fortsette til vi har hele universet i våre hender. [12]