May Lis Ruus

9

Nattmannens datter

Smertens vei

May Lis Ruus

9

Nattmannens datter

Smertens vei

Til tante Ellinor, min reservemormor

Takk for morfars siste dikt.

PERSONGALLERI

Barnelemmer på Manufakturhuset

Lucie Tønnisdatter (17 år)

Karen Malene (17 år)

Tilly (9 år)

Canuta (17 år)

Anna (17 år)

Marte (16 år)

Britta (16 år)

Randi (16 år)

Giertrud (15 år)

Gry (14 år)

Lille-Anna (13 år)

Oline (13 år) og Otto (16 år)

Serine, tidligere barnelem, nå død

Løse kvinner på Manufakturhuset

Frøken Fryd

Ansatte:

Husmor Petrine Halland

Oppasserassistent Elisabetta

Vaktmann Nicolai Franzen

Forstander Gregorius Galle

I Sandviken

Dragon Ditlef Bastiansen Lyche (29 år)

Svennik, dragonens dreng (12 år)

Alhel og Bastian Lyche, dragonens foreldre

Christence Broch-Wagner, dragonens venninne (23 år)

På gården Hope

Cicelle Bastiansdatter, dragonens søster (25 år) og hennes barn Nilus (4) og Ziri (0)

Sithona Olavsdatter, Cicelles svigerinne

Andre:

Nestor Natmand / Tønnis, nattmann og rakker

Bo (17 år), tidligere tukthuslem, nå rakkerknekt

Forstanderfrue Antonette Galle (30 år)

Politimester Arnoldus Berg

Madam Moll, rufferske (30 år)

Janemann, Molls venn

Lars Ottesen, tidligere tukthuslem (18 år)

Hansine, tidligere dragonens tjenestepike, nå død

SLIK SLUTTET FORRIGE BOK:

Et kaldt gufs strøk over gulvet og gjorde at nattserken under kappen blafret. Lucie stirret bakover. Det var ingen der. Likevel fikk hun en følelse av at hun ikke var alene. Hjertet begynte å slå fortere, og hun trakk pusten lydløst. Nei, nå måtte hun ikke begynne å innbille seg ting. Hun måtte komme seg opp på sovesalen før noen sto opp. Var hun heldig, rakk hun å få seg litt søvn før hun måtte stå opp igjen. I kirken måtte hun være påpasselig så hun ikke duppet av under predikenen, for det hadde ikke vært mye søvn hun hadde fått i natt.

Da hun hadde passert oppassernes kontorer, trakk hun lettet pusten. Nå var det bare trappene igjen.

En ny lyd fikk henne til å stanse før hun gikk mot trappene opp til sovesalen. Det var noen som ynket seg. Hun lyttet. Den nærmeste døren var den til sykestuen. Hun stirret på døren, og først da gikk det opp for henne at det ikke skulle strømme lys fra glipen under døren. Hvorfor trengte Marte lys om natten? Marte var blind!

En voldsom redsel krøp gjennom kroppen som en kald orm, og det var som om luften ble sugd ut av henne. Mens hjertet hamret, listet hun seg mot den lukkede døren. Ikke en lyd hørtes, ikke engang de tassende føttene til rottene som uredd pleide å løpe rundt i huset om natten.

Lucie lyttet igjen og håpet at hun skulle høre secondmajorens trampende føtter over seg eller borte fra hallen, for da ville hun ha visst hvor han befant seg. Men det var helt stille. Hadde det ikke vært for den lille strimen av lys, hadde ikke Lucie gått for å undersøke. Men innerst inne visste hun at noe var galt.

Med skjelvende hånd grep hun det lille dørhåndtaket.

Hun hadde aldri trodd at et menneske kunne gjøre noe så grusomt mot en som nettopp hadde fått livet sitt ødelagt. Ikke i sine verste mareritt kunne hun ha forestilt seg at en mann kunne ta en redd, hjelpeløs, døvblind pike med vold. Synet som møtte henne da døren til sykestuen åpnet seg, var som hentet ut av den verste maredrøm man kunne forestille seg.

Lyset blafret fra kolen på veggen, og lyste opp det skrekkslagne ansiktet til piken som lå i sengen. De blinde øynene var sperret opp og stirret stivt fremfor seg. De var fulle av frykt.

Hun var uten en tråd på kroppen. Den bleke huden var dekket av små nupper som vitnet om redselen som satt i henne. En fille hindret kjevene i å lukke seg og skrikene å varsle om ugjerningen som ble begått mot henne. Brystene disset under mannens harde støt mot kroppen hennes.

Secondmajoren lå over henne. Overkroppen støttet seg på jentens smale håndledd, og gjorde at fingrene sto opp som døde klør, hvite og livløse.

Han hadde hårete ben, fulle av blå, krøllete knuter like under huden. Røde flekker av opphisselse laget skjolder på den bare ryggen hans. Bena hans tvang Marte til å sprike.

Marte gjorde ikke motstand. Frykten hadde lammet henne.

Sakte var det som om Lucie kom til seg selv etter det fryktelige synet. Hun gispet og la hendene for munnen. Det dyprøde ansiktet hans hadde en villskap i seg som hun hadde sett før. Svettedråpene silte nedover kinnet og samlet seg på den glattbarberte haken. Når de ble tunge nok, slapp de taket og dryppet ned på Martes vettskremte ansikt. Baken hans fortsatte å stramme seg hver gang han støtte inn i henne med økende kraft.

Marte lå stille i sengen med øynene vidåpne. Han hadde slukt hennes sjel.

Så snudde secondmajoren seg mot Lucie.

PROLOG

Bergen, 23. september 1701

Sithona satt med salmeboken åpen, men det var ikke Kingos gudfryktige ord som fanget oppmerksomheten hennes. Heller ikke alle de andre menneskene i den dunkle skjenkestuen.

Den første dagen hun satt her, hadde hun forarget spurt mannen bak disken om hva slags gudløst sted dette herberget egentlig var. Alt hun så, var leende kvinner som ublu viste frem sine duvende bryst og lot mennene få krafse på seg for en skilling. Og forsofne menn som ble mer og mer modige etter hvert som de tyllet i seg krus etter krus med bjorr.

Med brennende kinn hadde hun trampet opp på sitt leide kammers og begynt å pakke sammen de få sakene hun hadde med seg til byen. Neimen om hun ville tilbringe nettene i denne Lucifers bule!

Men mange timer senere hadde hun tuslet tilbake og spurt om å få leie rommet igjen. Det var ikke bedre på de andre herbergene, tvert imot. Noen var enda verre.

Om kvelden hadde hun sittet og betraktet menneskene og begynt å finne det hele interessant. Hun så at kvinnenes smil forsvant raskt når de snudde ryggen til mennene, og at mannfolkene skjøv brystkassen lenger frem for hvert smil de fikk. Tåper! Og de skulle bestemme i denne verden!

Selv fikk hun stort sett sitte i fred. Sithona var sikker på at den skinninnbundne boken med gullkorset vernet henne fra mennenes oppmerksomhet, og kvinnene ble kanskje litt mer dydige for hver gang de så henne. Hennes nærvær førte til mindre synd, det var hun overbevist om.

En dag eller to til, så ville hun nok få bud tilbake fra sin bror. Da ville hun få vite om hun fikk pengene hun trengte. Hun så frem til å reise fra den stinkende, støyende byen og komme hjem til gården – med en pleiedatter. Den gamle faren, som hun fremdeles bodde hos, kom aldri til å bifalle det, men hun hadde rett til å leve sitt eget liv. Hun skulle ta den kampen. Med glede.

Sithona kunne ikke si hvorfor de to mennene ved siden av henne skilte seg ut her inne. Kanskje det var fordi de ikke var opptatt av kvinnene. De snakket lavmælt og kastet stjålne blikk rundt seg, som om de hadde noe å skjule.

Herren som satt nærmest den store, åpne gruen, var som en hvilken som helst av de bedrestilte borgerne i byen. Men her på Emmaus var han annerledes, med sine fine klær og sin kostbare, grå parykk. Han måtte være en tilreisende losjerende, som henne selv.

Den andre mannen var kledd i en sort kappe og hadde en tynn, blekgul hårpisk under den tresnutede hatten. Sithona fikk ikke sett ansiktet hans, og han prøvde tilsynelatende å unngå å bli lagt merke til. Det gjorde henne nysgjerrig. Kanskje de to mennene diskuterte hemmelige, lyssky forretninger? Eller kunne de være spioner? Eller … sjørøvere som planla å overfalle et av kronens skip? Hun måtte smile for seg selv av sin egen livlige forestillingsevne.

I sidesynet så hun at mannen med parykken stakk hånden ned i lommen på frakken og fisket opp et sammenbrettet papir. Sithona prøvde å stenge ute all latteren og ropene, og lyttet til de to mennene ved siden av seg.

«Den gamle i Sandviken ligger visst på det siste,» sa mannen lavt, og det var bare så vidt Sithona fikk med seg ordene. «En av tjenestefolkene hans fikk tak i dette, som han skrev for under en uke siden.»

«Les det,» befalte mannen med hårpisken og lente seg nærmere.

Herren med de fine klærne hadde en tiltalende stemme.

«Nå lakker og lir det mot slutten,

jeg kjenner det på meg så vel.

Det er ei den samme gutten

som sitter her inne i kveld.»

Herren med parykk senket arket.

«Vel,» sa den andre mannen. «Det kan se slik ut, ja. Vel, då e det én mindre å bry seg om.» I det samme snudde han seg og satte et par bleke, grå øyne i Sithona.

«Ka glaner du på, kjerring? Sitter du der og lytter?»

Sithona kvapp til og glippet med øynene. Hun følte seg skyldig.

«Nei, selvsagt ikke. Jeg sitter her og leser i salmeboken min,» sa hun med klar stemme, takknemlig for at hun klarte å skjule usikkerheten sin.

«Ikke plag damen.» Herren med parykken smilte unnskyldende mot Sithona, og hun snurpet munnen og plantet blikket i boken sin.

Like etter reiste mennene seg og forlot Emmaus. Sithona satt igjen og følte seg ydmyket. Mannfolkene var visst ikke annerledes her i byen. Ubehøvlede og uforskammede var de alle som én. Nei, hun skulle takke sin Skaper for at hun aldri hadde fått seg en mann. Og gikk det i orden, skulle hun snart få en liten pike å stelle og stulle for. En å hekle kyser og blondekrager til, en å sy fargerike kjoler til, en å lære matlaging og håndarbeid. En å skjemme bort slik hun i alle år hadde degget for sine brødres barn, som åpenbart ikke satte pris på henne.

At hun var passert førti år, hadde ikke noe å si. Hun hadde ennå krefter nok til å opptukte en pike på ni år. Otilie. Et vakkert navn til en vakker pike. Hun kjente en gledesfølelse bre seg i brystet, og hun smilte for seg selv.

Men så bleknet smilet. Hun visste hvorfor hun gjorde dette. Grunnen til at Sithona hadde lagt merke til Otilie da de lekte Bro, bro brille, var bare fordi hun var så liten i forhold til de andre bybarna. Så det var ikke det at hjertet hennes hadde svulmet av omsorg for den unge, foreldreløse piken. Nei. Det var synet av Emmelies ring som hadde fått skyldfølelsen til å blusse opp med så stor kraft. Sithonas søsterdatter hadde vært rundt ni år den midtsommerdagen hun og faren dukket opp på gården.

Nyheten hadde ikke nådd dem før utpå høsten det året. Tønnis hadde blitt tatt for tyveri og blitt dømt til døden. Hans datter Lucie Adelis hadde havnet på fattighuset. Ingen visste hvordan det hadde gått med henne.

Og nå hadde de to tukthuslemmene sagt at piken som eide ringen, var død. Lucie Adelis var død. Hennes eneste søsters barn. Sithona knyttet neven til neglene boret seg inn i den ru huden i håndflaten. Bare hun kunne ha gjort alt annerledes den dagen Tønnis og Lucie hadde møtt opp på gården! Han hadde spurt om barnet fikk bo hos sin morsslekt, fordi at selv om han elsket henne, ville han at hun skulle få et bedre liv. Men han ble bryskt avvist.

Hver eneste dag siden hadde Sithona angret på at hun ikke stilte opp for barnet som åpenbart trengte en bofast og mindre omflakkende tilværelse. Hun trengte en kvinnes påvirkning. Men Sithona hadde ikke våget å si imot sin far.

Men nå hadde hun muligheten til å gi et annet barn et bedre liv. En ung, foreldreløs pike som var omtrent på samme alder som lille Lucie Adelis hadde vært sist Sithona så henne. Dette var hennes botsgang for den synden hun hadde begått for ni år siden.

Sithona sukket tungt og slo sammen boken. Hun følte seg dypt ansvarlig for at Lucie Adelis hadde fått en ublid skjebne.

KAPITTEL 1

Bergen, 25. september 1701

Secondmajorens grå øyne var store og bulende mens han stirret grådig på Lucie. Underlivet presset mot Martes kropp med økende styrke.

«Hvis du lager en lyd, knekker eg nakken honnes,» stønnet han andpustent.

Han slapp Martes ene hånd og la den over halsen hennes. Et kort blunk var Martes eneste reaksjon. Hun hadde gitt opp.

Lucie hørte ordene, men kunne knapt forstå hvordan han kunne fullføre voldtekten i hennes nærvær. Hun måtte dekke øynene med hendene fordi hun ikke orket å se på mannen som mishandlet Marte på den verst tenkelige måten.

Secondmajoren boret blikket sitt i Lucie mens hoftene beveget seg fortere og fortere, med en rå styrke som hun ikke hadde sett maken til.

«Kle av deg,» peste han. Sengen dunket mot den grove tømmerveggen i en jevn takt.

Da Lucie ikke reagerte, gjentok han ordren. Hånden lå fremdeles over Martes strupe, og Lucie var redd for at han skulle komme til å støtte seg med hånden slik at hun ble strupt.

Hun våget ikke å motsi ham. Raskt løsnet hun hektene på kappen og slapp den ned. Den landet på gulvet med en liten, dump lyd. Så trakk hun i båndet i nattserken og vippet den over skuldrene. Hun hadde bare raggsokker og støvlene på seg. Et grøss strøk gjennom henne og laget nupper på huden.

Den åpne flammen på talglyset på nattbordet blafret av stønnet secondmajoren utstøtte.

Et høyt grynt kom dypt nede fra halsen hans, og hele kroppen stivnet et langt øyeblikk. Så fjernet han hånden fra Martes hals og sank sammen over henne. Huden hans glinset av svette. Et par små krampetrekninger fór over underkroppen hans før han veltet seg over på siden.

Lucies hender lå fremdeles over munnen, for at ikke et skrik skulle unnslippe. Hun var som lammet.

«Bare stå rolig. Sladrer du, går eg til politimesteren og forteller om fosterdrapet.» Mannen lå på siden med hele manndommen synlig. Lucie ville ikke se på ham, men i sidesynet så hun hvor hardt han hadde fart med Marte, for det var blod på både henne og ham etter den brutale handlingen.

Han grep nattserken til Marte, som lå krøllet ved siden av hodet hennes, og tørket seg i skrittet med den.

«No skulle meg og deg tatt oss en tur på vaskerommet, og så kunne du ha vasket meg med de herlige, små hendene dine mens eg beundret daiene dine og den lille trutmunnen din. Ellar kanskje du kunne …» Han studerte henne med de kalde fiskeøynene sine. «Nei, forresten. Glem det. Du kan kle på deg og gå.»

Lucie ble paff, men lot seg ikke be to ganger. Hun bøyde seg ned og trakk nattserken opp.

«Jeg går ikke fra Marte. Du kan gå,» sa hun med en bydende stemme.

Han brast ut i latter og så ikke ut til å bry seg med å dempe seg. «Så det e bein i den lille, skjønne nesen din. Men det e greit. Nokken må jo ordne opp i dette, og gjør du det, slipper andre å vite om ka så har skjedd.»

Han reiste seg og gikk ut av sengen, og Lucie måtte rygge ut gjennom døren for å gi ham plass. Han dro på seg broken og den hvite skjorten før han tråkket i støvlene og la jakken over armen. Stokken med sølvhåndtaket tok han opp til sist.

«Så vet du ka som skjer om du plaprer. Eg går til politimesteren med det eg vet, og jentungen havner på Rakkerhaugen. Ett hode kortere.» Secondmajoren gjorde en håndbevegelse mot sin egen hals mens han gliste.

Lucie visste ikke hva hun skulle gjøre, for mannen kunne umulig få ture frem slik, men akkurat nå så hun ingen annen løsning enn å godta det, så hun nikket.

«Takk for no, kiket mitt,» sa han og strøk Lucie over kinnet. «Det var en fornøyelse.»

Lucie svelget og kjente at hjertet hamret av redsel. I et lite øyeblikk sto han og betraktet henne, som om han skulle si noe mer, men så gikk han. Hun sto som forstenet og lyttet til skrittene hans som forsvant i retning av kjøkkenet.

Marte lå med en arm over ansiktet og en hånd over halsen og hulket stille. Hun hadde selv revet ut fillen hun hadde hatt i munnen.

Lucie hadde aldri i sitt liv syntes så synd på et menneske som hun gjorde nå. Ingenting kunne utslette denne djevelske handlingen. Marte var merket for livet, og den største skaden lå nok i sjelen, ikke i kroppen.

Lucie satte seg forsiktig ned på sengen for ikke å skremme piken mer enn nødvendig. Likevel rykket Marte til av bevegelsen. Lucie dekket den nakne kroppen med teppet, grep hånden som lå over halsen, og trakk den til seg.

«Det er meg, Marte,» hvisket hun, selv om Marte ikke kunne høre henne. «Det er over nå.»

Martes hånd fant Lucies ansikt, og hun kjente henne igjen. Hun reiste seg opp i sengen, slo armene om halsen hennes og begynte å hulke igjen. Lucie klemte Marte hardt og beskyttende, og lot sine egne tårer renne fritt. Slik ble de sittende lenge.

Lucie prøvde å tenke over hva hun skulle gjøre. Hun måtte ha hjelp til å vaske Marte, skifte på sengen og få henne trygg. Jenten måtte bort fra sykestuen. Det var bedre om hun lå på sovesalen med de andre. Der kunne ikke secondmajoren ture frem, for sammen var de trygge.

Men først måtte hun stelles. Lucie kunne ikke gjøre alt alene, noen måtte hjelpe til. Elisabetta. Hennes kammers lå i etasjen over, og Lucie ville ikke behøve å være så lenge borte fra den redde piken. Elisabetta kunne hente Anna og kanskje hjelpe til med å finne en ren nattserk, kluter, håndkle og vann. Eller hjelpe til selv.

«Marte, jeg må hente noen som kan hjelpe,» hvisket Lucie mest til seg selv. Hun prøvde å frigjøre seg fra grepet, men Marte fortsatte å klamre seg til halsen hennes. Gråten økte i styrke.

Kanskje hun kunne rope? Noen måtte høre det og komme. Men hva om secondmajoren kom tilbake? Nei, hun måtte gå selv.

Lucie tok tiden til hjelp og ble sittende enda en stund og trøste den stakkars jenten. Hvorfor hadde de latt henne være alene her? Men ingen hadde vel kunnet forestille seg at noe slikt kunne hende. At et menneske kunne få seg til å gjøre noe så hjerteløst, var over all fatteevne. Lucie kunne nesten ikke tro at det hadde skjedd.

Først da hun hørte at hikstene ble lavere og sjeldnere, frigjorde hun seg og skyndte seg ut av sykestuen. Hun lukket døren bak seg.

Hun løp opp trappen og stanset foran husmor Hallands dør. Hun lurte på om hun skulle banke på. Tross alt hadde ikke husmor sendt Marte bort ennå, så hun var antagelig bundet av Galles ønske om at piken skulle få bli inntil videre. Men hvis Marte ble en for stor belastning, fikk nok husmor viljen sin igjennom. Lucie skulle til å gå til Elisabettas dør, da husmor Halland åpnet døren sin.

«Du igjen? Du er bestandig overalt. Hva er det som står på nå da?» sa hun grettent. Hun hadde høllik og slåbrok på.

«Jeg …» begynte Lucie, og visste ikke om hun våget å fortelle hva som hadde skjedd. Men så bestemte hun seg. Hun tok et skritt nærmere husmors dør og snakket lavt. «Den nye vaktmannen har antastet Marte.»

Husmor hevet brynene. Hun så nedover korridoren mot vaktmannens dør.

«Det var uheldig,» sa hun kort.

«Uheldig?» gjentok Lucie hoderystende. «Er det alt De har å si? Han har beligget henne – tatt henne med vold!»

«Hva vil du jeg skal si? Det er intet jeg kan gjøre med det.» Husmors stemme var dempet.

«Marte ligger blodig, redd og gråtende nede på sykestuen, og De vil ikke gjøre noe? Mannen må anmeldes!» Lucie senket stemmen.

«Og hva tror du skjer med Marte da? Jeg har gått mange runder med meg selv for å bestemme om jeg skulle gå til politimesteren. Hun har begått en forbrytelse, og hadde det ikke vært for hennes hjelpeløse tilstand, hadde hun sittet i fangekjelleren for mange dager siden. Hun skal være glad for min barmhjertighet!»

Lucie strammet kjevene. Husmor hadde i all sin grusomhet rett.

«Jeg trenger en som kan hjelpe meg. Marte må vaskes, og hun må flyttes opp på sovesalen så hun blir trygg for den … mannen,» sa hun med tonløs stemme.

«Ja vel. Be Elisabetta hjelpe deg,» sa husmor.

Samtalen var over for hennes del, og hun lukket døren.

«Jeg hørte hva dere snakket om,» lød Elisabettas stemme.

Lucie snudde seg. Elisabetta sto i døren med nattserken på.

«Kan du vekke Anna, så kan hun hente vann og en ren nattserk? Strømper også. Marte er ille tilredt. Hun må hjelpes opp på …»

«Ja, jeg sa jo at jeg hørte det,» avbrøt Elisabetta. Men da hun stirret mot trappen, så Lucie at hun svelget tungt. Så det var et hjerte i den unge oppassersken selv om hun ikke så ofte viste det.

«Be henne skynde seg. Jeg går tilbake til Marte,» sa Lucie og snudde om.

Da morgenklokken ringte, lå Marte i sengen med Anna, ren utenpå, men ødelagt innvendig. Alle jentene var våkne. Stemningen var dyster.

«Nå vet vi med sikkerhet at den nye vaktmannen er nådeløs og brutal. Ingen må gå alene så lenge han er her,» sa Lucie innstendig. Hun sto midt på gulvet og passet på å se på hver og en av jentene.

De nikket alvorlig.

«Men hvorfor gjør ikke politimesteren noe med det om vaktmannen har skadet Marte?» spurte Tilly. Hun satt i sengen med teppet oppunder haken.

Lucie så spørrende på Anna, som nikket.

«Det er fordi Marte har tatt en gift som har gjort henne døv og blind. Og det er ulovlig å ta en slik gift. Hvis politimesteren eller en annen øvrighetsperson får vite om det, blir Marte straffet.»

«Men er det ikke også ulovlig å la være å si ifra om en forbrytelse?» spurte Tilly igjen.

«Jo, vi skal alltid melde fra om en forbrytelse er begått. Men …» Lucie trakk pusten dypt. Det var vanskelig å snakke om dette.

«Marte kan dø om vi ikke holder dette hemmelig,» sa Anna med grøtete stemme.

Det ble stille på sovesalen.

«Da må vi holde det inni oss,» sa Tilly. «For vi vil ikke at Marte skal dø.»

Det hørtes skritt i trappen, og alle snudde seg. Elisabetta sto ferdig påkledd i døren med spanskrøret i den ene hånden. Men hun så ikke streng ut.

«Hvor blir det av dere? Det er snart mat, og dere har ikke engang begynt å kle dere og vaske dere. Kom igjen, unger.»

Én etter én hoppet jentene ned fra sengene, grep bededagsklærne og gikk mot døren.

«Tilly, du blir her med meg,» sa Lucie fort. «Kle på deg her, så kan du vaske deg etterpå.»

Barnet nikket og gjorde som Lucie sa.

«Frøken Elisabetta. Marte er ikke i stand til å gå til kirken i dag. Noen må være igjen her med henne,» sa Lucie lavt.

«En av dere kan bli igjen her,» sa Elisabetta. Hun lente seg mot en bjelke.

Lucie syntes ikke det var bra nok.

«Takk, men kanskje to skulle ha vært igjen. Bare i tilfelle vaktmannen ikke går i kirken, eller om han går derfra tidligere,» sa Lucie lavt. Hun så for seg at secondmajoren med letthet kunne kaste seg over Anna, og Marte ville verken se eller høre noe til det.

Elisabetta så ut til å tenke over det.

«Dette kommer ikke til å gå i lengden, vet du. Men jeg skal godta det i dag. Du kan være igjen også, Lucie.»

«Og Tilly. Jeg går ingen steder uten Tilly.»

Elisabetta himlet med øynene. «Ja vel. Men bare i dag.»

De tre jentene satt hos Marte hele formiddagen, og spiste frokosten oppe på sovesalen. Tilly satt på gulvet og lekte med spillet sitt, mens Lucie og Anna satt ved Martes seng. Det var stille i huset etter at lemmene hadde gått til kirken.

«Etter middag har jeg et ærend. Det er en jeg må snakke med,» sa Lucie lavt til Anna.

«Hvem da? Er ikke soldaten bortreist?»

«Jo,» sa Lucie og tenkte et øyeblikk at hun kunne si at det var Bo hun skulle treffe. Men Bo var rakkerknekt og like æreløs som nattmannen.

«Nei, Lucie! Du skal vel ikke besøke Karen Malene?» Anna la forskrekket hånden over munnen.

Lucie svarte ikke, men et tungt sukk fikk Anna til å tolke det som en bekreftelse. Hun kjente en snev av dårlig samvittighet for å la Anna tro at hun skulle til Hospitalet, mens hun egentlig skulle til Nordnes.

«Tenk om du får spillsyken, du også! Du må ikke.»

«Jeg skal være utendørs hele tiden. Kan du sørge for at Tilly er her med deg? Kanskje en annen kan være her med dere. Jo flere som er sammen, jo tryggere er vi. Tilly kan lære dere spillet sitt.»

«Hvis du må, så.» Anna så ikke særlig glad ut for å måtte ta seg av Tilly også. Tross alt var det en påkjenning for henne å se at venninnen led.

«Jeg skal sitte med Marte når jeg er tilbake, så kan du ta deg litt fri. Eller sove. Hva du vil.» Lucie smilte oppmuntrende.

«Ja vel. Det er greit. Jeg spør Lille-Anna.»

Lucie visste ikke om tolvåringen ville være til særlig nytte dersom den store mannen kom opp hit, men det var bedre enn ingenting. Dessuten håpet hun at secondmajoren ville gå stille i dørene i dag, etter den grusomme ugjerningen.

De to andre gikk ned for å spise middag, og Lucie passet på Marte alene. Hun satte seg i sin egen seng og så på den stakkars piken, som lå fredelig og sov. Den jevne pusten fikk henne nesten til å glemme hvor ille det hele var. Men Marte var hardt skadet.

Hvordan var det å være i et fullstendig mørke? Uten å kunne se og høre, og uten å kunne føre en samtale? Alt Marte kunne nå, var å snakke. Hun kunne også bruke hendene sine. Men hun ville ikke kunne gjøre mye uten hjelp fra andre.

Vaskeriet var vel en mulighet. Og hun kunne kanskje snelle opp tråd sammen med de yngste jentene. Om noen hjalp med å gi henne tøyet, tråden og redskapene. Det kunne vel gå? Men Lucie innså at det ville føre til at de andre fikk gjort mindre, og det lille Marte gjorde, var kanskje ikke verdt det.

Lucie fikk god tid til å tenke på sine andre bekymringer. Hvordan skulle hun forholde seg til den forbrytelsen Janemann ville ha henne til å begå? Hun overrasket seg selv ved å overveie mulige løsninger for å få tak i nøkkelen til kvinnenes sovesal. Og hvordan skulle hun få snakket med Madam Moll, slik at hun kunne pakke og forberede seg? Lucie og den løse kvinnen arbeidet ikke på samme sted, og det kunne gå flere dager uten at de støtte på hverandre.

Hun knep øynene sammen og ristet oppgitt på hodet. Tenk at hun satt her og la planer om å gjennomføre det! Skjønt, flere enn Lucie ville nok være lettet over å slippe å ha den utspekulerte og ufordragelige kvinnen blant dem. Få ville savne henne.

Nei, hun kunne ikke gjøre seg til forbryterske for den vemmelige skjøgens skyld. Det måtte finnes en annen løsning. Innen et par uker ville Tilly dra fra Manufakturhuset til Klara og Svendsen, eller til denne Sithona. Til tryggheten. Det var ikke lenge til.

«Men jeg har ikke så mye tid,» hvisket hun oppgitt ut i luften. Det var en uvirkelig tanke at Tilly kanskje skulle bo på Lucies fødested, blant hennes slektninger. Visste de at hun levde? Det var umulig å si hva Sithona hadde tenkt da Lucie fulgte henne fra forstanderboligen til Manufakturhuset. Lucie hadde trodd at kvinnen visste hvem hun var, for hun hadde vært overbevist om at det var henne Sithona ville ta med seg. Men hun hadde tatt feil.

De vet ikke at jeg lever, slo det henne. Men om det spilte noen rolle, visste hun ikke. Det var bedre at Tilly fikk muligheten til et tryggere liv, for Lucie skulle alltids klare å ta vare på seg selv.

Hun tvang tankene over på noe annet. Først måtte hun snakke med Moll og fortelle hva Janemann hadde bedt henne om. Deretter måtte hun finne ut hvordan Moll skulle klare å snike seg ut om natten.

Men aller først skulle hun snakke med faren og få hans råd.

Hun gledet seg til å se ham igjen.