Mari Moen Holsve

RASP

Mari Moen Holsve

RASP

Til Lisa, som er Snerkens eneste

virkelige mamma.

Kapittel I

GULLPOSEN

Det var ingen sak for den klatrekyndige halvfanden å hoppe fra det skrøpelige hustaket over til thifel Ugralles nyoppussede tak, og den blå revehalen hjalp henne med å holde balansen. Da Rasp hadde alle fire trygt plantet på taket, kravlet hun gjennom den åpne luka. Takket være fandeblodet i henne kunne hun se i mørket uten problemer. Allerede her, på det nedstøvede loftet, var det tydelig at Ugralle, riksforstanderens yndling, hadde mye penger, for overalt så hun fornemme møbler, tepper og gjenstander.

Vanligvis drev ikke Rasp med innbrudd. Det var ikke særlig lurt i en så liten by som Våll. Men halvfanden visste at Ugralle var bortreist, og byens selvutnevnte «velgjører» hadde tilfeldigvis glemt å lukke takluka i det ellers godt bevoktede huset sitt. Fristelsen var simpelthen for stor.

Halvfanden smøg seg til enden av loftet, og spratt ned ei smal trapp som ledet til et lite bibliotek. Det var bøker overalt, i hyller og i høye stabler, men det som fanget oppmerksomheten hennes, var et enormt veggteppe med en majestetisk hane, våpenskjoldet til Vålls riksforstander.

«Jøss, hva er det med mennesker og sånt smisk og overklassesnobberi?» undret Rasp høyt.

Hun vandret videre inn i et slags privat værelse, med en stor, mørk pult og enda flere bøker. Her og der sto det fine skrin og en og annen statue som forestilte en av Tiladnens mange guder. Rasp gjenkjente både Gorel, guden for mat og rikdom, og Meger, guden for uavhengighet og makt, og hun utstøtte et hånlig «Hah!».

Men hva skulle hun egentlig her inne? Hun kunne alltids velte alle møblene, eller knuse noen vinduer, men det føltes så menneskeaktig – hærverk og sabotasje, ærlig talt.

Hun kunne sette alle bøkene feil vei i hylla, det var mer fandeaktig, mer rampete. Men kanskje for harmløst? Og særlig når det gjaldt en som thifel Ugralle – han fortjente mer ubehag enn som så. Og Rasp kunne ikke gå igjen uten å gjøre noe, akkurat dét kom ikke på tale.

Plutselig fikk hun øye på noe på skrivebordet. Gjemt blant pergamentruller og fjærpenner, ved siden av et juvelbelagt skrin, lå det – perfekt! – en liten lærpose. Nedi den glimtet det i blanke gullmynter.

Det var som om denne posen var plassert her nettopp for at hun skulle snappe den med seg. Ugralle var knipen som få, og ville vri seg i søvne mange netter på rad over å miste den. Det var en passe stor forbrytelse – han ville tro han hadde forlagt den, og han ville ikke ha en eneste mistenkt å skylde på.

Rasp kniste litt for seg selv idet hun gjemte posen inni frakken og snek seg opp på loftet igjen. Hun sørget for at alt var nøyaktig slik som før, deretter sprang hun smidig ut av luka og lukket den igjen med et fandenivoldsk glis.

Med nette byks smådanset Rasp seg ned fra hustakene igjen. Det hadde sannelig vært en givende kveld.

Kapittel II

EN VELDIG BEGIVENHETSRIK NATT

Som fander flest likte Rasp å reise. Hun hadde mange ganger forlatt Våll for å utforske Tiladnen, men hun kom alltid tilbake til huset hun delte med moren, stefaren og den fjorten år gamle halvbroren Ogenheg. Våll var tross alt hjemmet hennes, selv om byen var litt for liten til at en fande skulle ville bo der. Dessuten var hun ikke mer enn en tolv–tretten år.

Rasp var nesten den eneste fanden Vålls innbyggere hadde hatt nærkontakt med. Men så, en solfylt dag like etter at thifel Ugralle hadde vendt tilbake fra reisen sin, kom en merkelig duo vandrende inn i Vålls gater. Overalt der de gikk, fikk de mistenkelige blikk fra de fastboende.

Det var nemlig to fander, begge med langt, buskete, kullsvart hår og hale, og innsunkne, ensfargede øyne. Hornene på hodene deres var spissere og grovere enn Rasps. Fandene var kledd i skitne filler, i en blanding av det typiske fandete lærantrekket og forskjellige plagg som kunne være stjålet (eller «lånt», i fandenes øyne). Innenfor frakken til den ene kunne man skimte noe blankt, som eggen på en kniv, og den andre bar en fillete lærsekk som det stakk merkelige, ukjente planter opp av.

Ogenheg observerte fandene fra torget. Han kjente jo Rasp og forsto dermed godt bygdefolkets reaksjoner, men til tross for utseendet var det noe i uttrykket til disse fandene, noe i blikket, som sa at det ikke var noe ondt eller altfor røversk ved dem.

«Hvor er mamma?» spurte Ogenheg da han kom hjem. Faren hans, Tefe, satt på trappa og fiklet med en død kanin som skulle bli middagsmat.

«Inne,» svarte han, «og tegner. Inspirasjonen er tilbake, visstnok.»

«Det er kommet fander til byen,» sa Ogen og satte seg ved siden av faren.

«Vel, ikke fortell det til Rasp,» sa Tefe, noe irritert, «jeg vil ikke tenke på hva hun kan finne på, med flere av den sorten der hengende rundt.»

«Hvor er hun?»

«Ikke vet jeg,» sukket Tefe og så opp fra arbeidet. «Har ikke sett henne siden i morges, men jeg tror hun dro ut i skogen. Eller kanskje hun har reist vekk igjen? Det ville vært deilig – et øyeblikks fred. Måtte gudene holde Rasp opptatt i lang tid framover …»

Ogenheg sa ingenting, men han var helt enig. Og tilfeldigvis skulle bønnene deres snart bli hørt.

Rasp hadde ikke reist fra Våll, men det stemte at hun hadde begitt seg inn i skogen. Det var noe hun virkelig elsket, og akkurat i denne skogen var det ekstra moro, for her bodde det nymfer, og Rasp ble aldri lei av å skremme dem fram blant kratt og store steiner.

Men den kvelden skulle få store konsekvenser for halvfanden. Og merkelig nok, det som skulle lede til et spennende eventyr for henne, var noe hun selv hadde gjort, ved hjelp av et åpent takvindu, bare to netter tilbake. Men det visste hun ennå ingenting om, der hun sprang omkring i skogen.

Det første som hendte denne kvelden, var at de to fremmede fandene tok inn på det lokale vertshuset. De drakk seg i storform på puben like ved, og sang og skrålte til folk ble så provosert at de dro i gang en slåsskamp. Fandene ble kastet på dør ved midnatt. Etter dette vandret de rundt i gatene uten stort å ta seg til, men i god nok form til stadig nye sprell.

Det andre som hendte, litt senere samme natt, var at thifel Ugralle opplevde nok et innbrudd. Han lå og sov da han plutselig hørte lyder utenfor, men innen han hadde kommet seg til vinduet for å se, hadde de mystiske forbryterne forsvunnet.

Og det siste som skjedde, idet Rasp sovnet høyt oppi et tre, var langt mer alvorlig: Et lite guttebarn, bare fire år gammelt, forsvant fra senga si i nabohuset til Ugralle.

Innen sola sto opp neste morgen, var det bråk og spetakkel blant menneskene i Våll. Nyheten om forbrytelsene hadde spredd seg, og noen foreslo å forhøre de to fandene, men det var allerede for sent. De var sporløst forsvunnet. De fortvilte foreldrene til den bortkomne gutten var rådville, og Ugralle var rasende. Men så fikk han en liten idé. Og den lille ideen vokste, og snart gikk det opp for ham at tyveriet, som kunne vært en katastrofe for ham, på et vis kanskje kunne bli til en velsignelse hvis han bare spilte kortene sine riktig.

Han kledde seg i sitt mest fryktinngytende, elegante antrekk og tok beina fatt.