Phil Stutz & Barry Michels

Verktøyet

Lær å opprette kontakt med livsforvandlende høyere krefter

Oversatt av Vigdis Fretheim

Phil Stutz & Barry Michels

Verktøyet

Lær å opprette kontakt med livsforvandlende høyere krefter

Oversatt av Vigdis Fretheim

Til Lucy Quvus, som aldri lot meg gi opp

        – PHIL STUTZ

Til min søster Debra, en åndelig kriger av høyeste rang, som lærte meg å leve med glede, mot og kjærlighet

       – BARRY MICHELS

For motgang fører med seg store goder;

lik padden, som er stygg og giftig, har den

allikevel en juvel skjult i hodet.

      WILLIAM SHAKESPEARE

Man lærer av det som gjør vondt.

      BENJAMIN FRANKLIN

1

En ny metode

Da Roberta kom som ny pasient til psykoterapipraksisen min, gav hun meg en følelse av å være totalt ubrukelig etter å ha vært hos meg i femten minutter. Hun hadde kommet med et helt spesifikt mål: Hun var besatt av tanken på at kjæresten hennes bedrog henne, og ville kvitte seg med disse plagsomme tankene. «Jeg ser gjennom meldingene hans og bombarderer ham med spørsmål, og iblant kjører jeg til og med forbi der han bor, for å spionere på ham. Jeg finner aldri noe, men jeg klarer ikke å holde opp.» Jeg trodde at problemet hennes lett kunne forklares med at faren hennes plutselig hadde gått fra familien da hun var barn. Selv nå, da hun var midt i tyveårene, var hun like redd for å bli sviktet. Men før vi kunne gå dypere inn i dette, så hun meg inn i øynene og sa: «Fortell meg hva jeg skal gjøre for å bli kvitt disse tankene. Ikke kast bort tiden min og pengene mine på hvorfor jeg er utrygg – det vet jeg allerede.»

Hvis Roberta hadde kommet til meg i dag, ville jeg ha blitt begeistret over at hun visste på en prikk hva hun ønsket, og jeg ville vite på en prikk hvordan jeg skulle hjelpe henne. Men dette møtet fant sted for 25 år siden, da jeg var nyutdannet psykoterapeut. Jeg kjente den direkte anmodningen hennes fare som en pil gjennom meg. Jeg hadde ikke noe svar.

Jeg klandret ikke meg selv. Jeg hadde nettopp brukt to år på å sluke alt som fantes av teorier om psykoterapeutisk praksis. Men jo mer informasjon jeg fordøyde, desto mer utilfreds ble jeg. Det så ut til å være stor avstand mellom teoriene og den faktiske opplevelsen noen måtte ha når de hadde problemer og trengte hjelp. Magefølelsen sa meg at jeg ikke hadde lært hvordan jeg skulle respondere direkte på det en pasient som Roberta bad om.

Jeg lurte på om jeg kanskje kunne plukke opp denne ferdigheten fra en bok, men kanskje kunne den bare læres under en konsultasjon ansikt til ansikt med en som hadde opplevd å være i skyttergravene. Jeg hadde et nært forhold til to av mine overordnede – ikke bare kjente de meg godt, de hadde også mange års klinisk erfaring. De måtte da ha utviklet en måte å møte disse anmodningene på.

Jeg beskrev Robertas ønske for dem. Svaret deres bekreftet det jeg fryktet mest. De hadde ingen løsning. Hva verre var: Det som for meg virket som en rimelig anmodning, så de som en del av problemet hennes. De brukte en mengde kliniske betegnelser: Roberta var «impulsiv», «resistent», og «krevde umiddelbar tilfredsstillelse». Hvis jeg prøvde å tilfredsstille hennes umiddelbare behov, advarte de, ville hun faktisk bli enda mer krevende.

Enstemmig rådet de meg til å lede henne tilbake til barndommen – der kom vi til å finne det som i utgangspunktet forårsaket besettelsen. Jeg sa at hun allerede visste hvorfor hun var besatt. Svaret deres var at farens svik ikke kunne være den egentlige grunnen. «Du må gå enda dypere inn i barndommen hennes.» Jeg hadde fått nok av denne runddansen. Jeg hadde hørt det før – hver gang en pasient kom med en direkte anmodning, pleide terapeuten å sende den tilbake til pasienten og be ham eller henne «gå dypere». Det var et grovt knep de brukte for å skjule sannheten: Når det dreide seg om øyeblikkelig hjelp, hadde disse terapeutene svært lite å gi pasientene sine. Jeg var ikke bare skuffet, jeg hadde også en lei fornemmelse av at de snakket for hele profesjonen – jeg hadde i hvert fall aldri hørt noen si noe annet. Jeg visste ikke min arme råd.

Så hadde jeg flaks. En venn fortalte at han hadde truffet en psykiater som ikke godtok systemet mer enn jeg gjorde. «Denne fyren svarer faktisk på spørsmålene dine – og jeg garanterer at du aldri har hørt disse svarene før.» Han holdt stadig seminarer, og jeg bestemte meg for å delta på det neste. Det var der jeg møtte dr. Phil Stutz, medforfatteren av denne boken.

Dette seminaret forandret praksisen min – og livet mitt.

Alt ved Phils tenkemåte virket fullstendig nytt. Og enda viktigere, jeg følte på meg at han hadde rett. Han var den første psykoterapeuten jeg hadde møtt som fokuserte på løsningen og ikke på problemet. Faktisk var hans syn på problemene det motsatte av det jeg hadde lært. Han syntes ikke de var noe handikap for pasienten; han mente de åpnet for å gå inn i en verden av uutnyttede muligheter.

Til å begynne med var jeg skeptisk. Jeg hadde hørt om det å forvandle problemer til muligheter før, men ingen hadde noen gang forklart nøyaktig hvordan dette kunne gjøres. Phil gjorde det klart og konkret. Man måtte utnytte skjulte ressurser ved hjelp av kraftige, men enkle teknikker som hvem som helst kan bruke.

Han kalte disse teknikkene «verktøy».

Jeg var så opprømt da jeg forlot det seminaret at det føltes som jeg kunne fly. Det var ikke bare fordi det fantes virkelige verktøy som kunne hjelpe folk, det var noe ved Phils innstilling. Han la seg selv, teoriene og verktøyene sine åpent frem. Han forlangte ikke at vi skulle akseptere det han sa, det eneste han insisterte på, var at vi faktisk brukte disse verktøyene og trakk våre egne slutninger om hva de kunne utrette. Han utfordret oss nærmest til å bevise at han tok feil. Han slo meg som veldig modig eller gal – muligens begge deler. Men uansett virket det som en katalysator for meg, det var som å styrte ut i frisk luft etter de kvelende dogmene til mine mer tradisjonelle kolleger. Jeg så enda klarere hvordan de gjemte seg bak en ugjennomtrengelig mur av intrikate ideer, ideer det ikke falt dem inn å prøve ut eller gjennomleve selv.

Jeg hadde bare lært om ett verktøy på seminaret, men med én gang seminaret var over, praktiserte jeg det samvittighetsfullt. Jeg gledet meg til å gi det til Roberta. Jeg var sikker på at det kom til å hjelpe henne mer enn det å dukke ned i fortiden. I den neste timen med henne sa jeg: «Her er noe du kan gjøre i det øyeblikket du begynner å plages med de vonde tankene,» og så gav jeg henne verktøyet (jeg skal presentere det senere). Til min forbløffelse tente hun på det og begynte å bruke det med det samme. Enda mer forbløffende var det at det hjalp. Kollegene mine hadde tatt feil. Det at jeg gav Roberta noe som var til hjelp umiddelbart, gjorde henne ikke mer krevende og umoden; det inspirerte henne til å bli en aktiv, entusiastisk deltager i sin egen behandling.

I stedet for å føle meg unyttig hadde jeg nå på meget kort tid fått en svært positiv innvirkning på noen. Jeg oppdaget at jeg var sulten på mer – mer informasjon, flere verktøy, en dypere forståelse av hvordan de virket. Var dette bare en forundringspakke som inneholdt forskjellige teknikker, eller var det det jeg hadde en mistanke om – en helt ny måte å se menneskene på?

For å få svar begynte jeg å trenge meg innpå Phil på slutten av hvert seminar og presse ham for så mye informasjon som mulig. Han var alltid samarbeidsvillig – det virket som han likte å svare på spørsmål – men hvert svar førte til et nytt spørsmål. Det var som om jeg hadde kommet over en uuttømmelig informasjonskilde, og jeg ønsket å få med meg så mye som mulig. Jeg var umettelig.

Og dette gav meg et nytt problem. Det jeg lærte av Phil, var så sterkt at jeg ønsket å gjøre det til kjernen i mitt arbeid med pasienter. Men det fantes ikke noe undervisningsprogram å søke på, ingen akademiske hekker å hoppe over. Slike ting var jeg god på, men han så ikke ut til å interessere seg for den slags. Det gjorde meg usikker. Hvordan kunne jeg kvalifisere meg til å få undervisning? Ville han i det hele tatt vurdere meg som kandidat? Irriterte jeg ham med spørsmålene mine?

Nokså snart etter at jeg begynte å holde seminarer, begynte en ung fyr som het Barry, å dukke opp. Noe nølende presenterte han seg som terapeut, men ut fra den detaljerte måten han spurte meg ut på, syntes jeg han hørtes mer ut som en jurist. Uansett hva han var, var han virkelig skarp.

Men det var ikke derfor jeg svarte på spørsmålene hans. Jeg er aldri blitt imponert over intellekt eller titler. Det som gjorde inntrykk, var hvor entusiastisk han var, hvordan han drog hjem og brukte verktøyene selv. Jeg visste ikke om jeg innbilte meg det, men det virket som om han lenge hadde lett etter noe og endelig funnet det.

Så stilte han meg et spørsmål jeg aldri hadde fått før.

«Jeg har lurt på … hvem er det som har lært deg dette … om verktøyene og alt det der. Utdanningen min omfattet ikke noe som hadde den fjerneste likhet med dette.»

«Ingen har lært meg det.»

«Mener du at du har funnet ut dette selv?»

Jeg nølte. «Nå, ja … ikke helt.»

Jeg visste ikke om jeg skulle fortelle ham hvordan jeg egentlig hadde fått denne kunnskapen. Det var en temmelig uvanlig historie. Men han virket fordomsfri, så jeg bestemte meg for å gjøre et forsøk. Det begynte med de aller første pasientene jeg behandlet, og spesielt med én.

Tony var en ung kirurgisk assistentlege på et sykehus der jeg var assistentlege i psykiatri. I motsetning til de andre kirurgene var han ikke arrogant; den første gangen jeg så ham krype engstelig sammen ved døren til kontoret mitt, så han ut som en rotte fanget i en felle. Da jeg spurte ham hva som var galt, svarte han: «Jeg er redd for en eksamen jeg må ta.» Han skalv som om prøven skulle finne sted om ti minutter, men det var hele seks måneder til. Alle prøver skremte ham – og dette var en stor en. Det var hans avsluttende eksamen for å bli kvalifisert som kirurg.

Jeg tolket det han fortalte slik jeg var opplært til. Faren hans hadde tjent en formue i renseribransjen, men hadde hoppet av college og var sterkt preget av mindreverdighetsfølelser. Tilsynelatende ville han at sønnen skulle bli en berømt kirurg og slik føle seg vellykket gjennom ham. Men under overflaten var han så usikker at han følte seg truet ved tanken på at sønnen skulle overgå ham selv. Uten å være klar over det var Tony livredd for å lykkes på grunn av dette: Faren kom til å oppfatte sønnen som en rival og ta hevn. Hvis han strøk til sine eksamener, ville han være trygg. I det minste hadde jeg lært at det var slik.

Da jeg la frem denne tolkningen for Tony, var han skeptisk. «Det høres ut som noe fra en lærebok. Faren min har aldri presset meg til å gjøre noe for hans skyld. Jeg kan ikke klandre ham for problemet mitt.» Likevel så det ut til å hjelpe til å begynne med; han så bedre ut og følte seg roligere. Men etter hvert som eksamensdagen nærmet seg, kom alle symptomene hans tilbake. Han ville utsette eksamenen. Jeg forsikret ham om at dette bare var hans underbevisste frykt for faren. Det eneste han behøvde å gjøre, var å fortsette å snakke om det, så ville det forsvinne igjen. Dette var den tradisjonelle, lenge utprøvde tilnærmingen til et slikt problem. Jeg var så sikker at jeg garanterte at han kom til å bestå eksamen.

Jeg tok feil. Han strøk med glans.

Vi hadde en siste konsultasjon etter det. Han så fortsatt ut som en fanget rotte, men denne gangen en sint, fanget rotte. Ordene hans sang i ørene mine. «Du gav meg ikke en håndgripelig måte å overvinne angsten på. Det å snakke om faren min hver gang, var som å slåss mot en gorilla med vannpistol. Du sviktet meg.»

Erfaringen med Tony åpnet øynene mine. Jeg innså hvor hjelpeløse pasienter kan føle seg når de får et problem og må takle det alene. Det de trengte, var løsninger som kunne gi dem styrke til å slå tilbake. Teorier og forklaringer kan ikke gi dem den styrken; de trenger krefter de kan føle.

Jeg opplevde en rekke mindre spektakulære nederlag. I hvert tilfelle var pasientene i en tilstand som gjorde at de led: depresjon, panikk, sykelig raseri, osv. De bønnfalt meg om å gi dem en metode som kunne få smerten til å forsvinne. Jeg ante ikke hvordan jeg skulle hjelpe dem.

Jeg var vant til å takle nederlag. Jeg var helt oppslukt av basketball i oppveksten, og jeg spilte med gutter som var både flinkere og høyere (når sant skal sies, var nesten alle høyere). Jeg mislyktes til stadighet, men jeg visste hva jeg skulle gjøre: Hvis jeg spilte dårlig, trente jeg bare mer. Dette var annerledes. Da jeg først hadde mistet troen på den behandlingsmetoden jeg hadde fått undervisning i, fantes det ikke noe å trene på. Det var som om noen hadde tatt fra meg ballen.

Mine overordnede var oppriktige og engasjerte, men de mente at min tvil skyldtes manglende erfaring. Unge terapeuter tviler jo ofte på seg selv. Etter som tiden går, lærer de at terapien bare fører et stykke på vei. Ved å akseptere dens begrensninger får de større tro på seg selv.

Men disse begrensningene kunne jeg ikke akseptere.

Jeg kom ikke til å bli tilfreds før jeg kunne tilby pasientene det de bad om: En metode til å slå tilbake. Jeg bestemte meg for å finne en måte å gjøre dette på, uansett hvor det ville føre meg. Når jeg nå ser tilbake, var dette neste skritt på en vei som begynte da jeg var ni år gammel.

Det var det året den tre år gamle broren min døde av en sjelden kreftsykdom. Foreldrene mine, som hadde begrensede følelsesmessige ressurser, kom aldri over det. En dommedagssky hang over dem. Dette endret min rolle i familien. Deres håp for fremtiden ble konsentrert om meg – som om det stod i min spesielle makt å få dommedag til å forsvinne. Hver kveld pleide far å komme hjem fra jobben, sette seg i gyngestolen og bekymre seg.

Han gjorde det ikke i stillhet.

Jeg satt på gulvet ved siden av stolen hans, og han pleide å advare meg om at forretningen hans kanskje ville gå fallitt når som helst (han kalte det «gå konk»). Han kunne stille spørsmål som: «Kunne du klare deg med bare ett par bukser?» Eller: «Sett at vi måtte bo på ett rom alle sammen?» Ingenting av det han fryktet, var realistisk, det var bare det nærmeste han kom til å innrømme sin skrekk for at døden skulle hjemsøke oss igjen. I årene som fulgte, innså jeg at min jobb var å berolige ham. I praksis ble jeg fars psykolog.

Jeg var tolv år gammel.

Ikke at jeg tenkte på det på den måten. Jeg tenkte ikke i det hele tatt. Mine beveggrunner var en instinktiv frykt – hvis jeg ikke aksepterte denne rollen, ville dommedagen velte over oss. Urealistisk som det var, føltes det helt reelt den gangen. Siden jeg hadde vært under den slags press da jeg var barn, gav det meg styrke da jeg ble voksen og fikk virkelige pasienter. I motsetning til mange av mine kolleger ble jeg ikke skremt av kravene deres. Jeg hadde hatt den rollen i nesten tyve år.

Men det at jeg var villig til å ta tak i smerten deres, betydde ikke at jeg visste hvordan jeg skulle gjøre det. Jeg var sikker på én ting: Jeg var alene. Det fantes ingen bøker jeg kunne lese, ingen eksperter jeg kunne korrespondere med, ingen studieopplegg jeg kunne søke på. Det eneste jeg hadde å støtte meg til, var instinktene mine. Jeg visste det ikke ennå, men de var i ferd med å lede meg til en helt ny informasjonskilde.

Instinktene mine førte meg inn i nåtiden. Det var der pasientenes lidelse var. Det å føre dem tilbake til fortiden deres var bare en distraksjon – jeg ville ikke ha flere Tony-er. Fortiden inneholder minner, følelser og innsikter, og alt dette har verdi. Men jeg lette etter noe med så mye kraft at det kunne gi dem lindring med det samme. For å finne det måtte jeg holde meg i nåtiden.

Jeg hadde bare én regel: Hver gang en pasient bad om lindring – for sårede følelser, sjenerthet, demoralisering eller hva det måtte være – måtte jeg ta tak i det der og da. Jeg måtte komme med noe på stedet. Jeg jobbet uten sikkerhetsnett og fikk for vane å si høyt det som dukket opp av tanker om hva jeg trodde kunne hjelpe pasienten. Det var litt som Freuds frie assosiasjon i revers – utført av legen i stedet for pasienten. Jeg er ikke sikker på om han ville ha likt det.

Jeg kom så langt at jeg kunne snakke uten å vite hva jeg kom til å si neste gang. Det begynte å føles som om en annen kraft snakket gjennom meg. Litt etter litt gav verktøyene i denne boken (og filosofien bak dem) seg til kjenne. Den eneste kvalitetskontrollen de måtte gjennom, var at de virket.

Siden jeg aldri anså letingen min for fullstendig før jeg hadde et spesielt verktøy å tilby en pasient, er det helt avgjørende å forstå nøyaktig hva jeg mener når jeg bruker betegnelsen verktøy. Et verktøy er mye mer enn en «holdningsjustering». Hvis man bare trengte å justere sin egen holdning for å forandre livet sitt, ville man ikke ha bruk for denne boken. Virkelig forandring krever at man endrer atferden sin – ikke bare justerer holdningen.

La oss si at du kjefter og skriker når du blir frustrert: Du lar det gå ut over ektefellen, ungene, dine ansatte. En eller annen hjelper deg å innse hvor upassende dette er, hvordan det ødelegger forholdene dine. Nå har du en ny holdning til kjefting. Du kjenner kanskje at du har fått ny kunnskap og synes bedre om deg selv … til en ansatt gjør en kostbar feil. Og da begynner du å brøle uten å tenke over det.

En endring i holdninger hindrer deg ikke i å kjefte, for holdninger kan ikke kontrollere atferd, de er ikke sterke nok. For å kontrollere atferd, trenger du en spesifikk prosedyre som du kan bruke på et spesifikt tidspunkt for å bekjempe et spesifikt problem. Det er det som er et verktøy.

Du må vente (uten å brøle) til kapittel 3 med å lære det som gjelder her. Poenget er at et verktøy – i motsetning til en holdningsjustering – krever at du gjør noe. Det innebærer ikke bare arbeid, det er også et arbeid du må utføre på nytt og på nytt – her, hver gang du blir frustrert.

En ny holdning betyr ingenting hvis den ikke ledsages av en atferdsendring. Den sikreste måten å endre atferd på, er å bruke et verktøy.

I tillegg til det vi har sagt til nå, finnes det en mye viktigere forskjell mellom et verktøy og en holdning. En holdning består av tanker som oppstår i hodet – selv om man endrer den, arbeider man med de begrensningene man allerede har. Et verktøys største verdi ligger i at det fører deg bortenfor det som skjer inne i hodet ditt. Det forbinder deg med en verden som er uendelig mye større enn deg, en verden av ubegrensede krefter. Det har ingenting å si om du kaller dette den kollektive underbevisstheten eller den åndelige verden. Jeg syntes det var enklest å kalle det den «høyere verden», og de kreftene den inneholdt, kalte jeg «høyere krefter».

Fordi jeg trengte verktøy med så stor kraft, kostet det store anstrengelser å utvikle dem. Informasjonen dukket frem i rå, uferdig form til å begynne med. Jeg måtte omarbeide et verktøy hundrevis av ganger. Pasientene mine klaget aldri; de likte faktisk å være deltagere i en skapelsesprosess. De var alltid villige til å prøvekjøre en ny versjon av et verktøy og komme tilbake og fortelle meg hva som virket, og hva som ikke gjorde det. Det eneste de bad om, var at verktøyet kunne hjelpe dem.

Prosessen gjorde at jeg var sårbar overfor dem. Jeg kunne ikke holde avstand og utgi meg for en allvitende autoritetsfigur som delte ut informasjon fra det høye. Dette var mer av en felles innsats – noe som faktisk var en lettelse. Jeg hadde aldri følt meg vel med den tradisjonelle terapimodellen, der pasienten var «syk», og psykiateren, som holdt ham på armlengdes avstand som en død fisk, skulle «kurere» ham. Dette hadde alltid virket støtende på meg – jeg følte ikke at jeg var bedre enn pasientene mine.

Det som gledet meg som terapeut, var ikke å holde pasienten på avstand, det var å legge krefter i pasientens hender. Min største gave til dem var å lære dem om verktøyene – å gi dem evnen til å forandre sitt liv. Dette gjorde det enormt tilfredsstillende hver gang et verktøy var komplett.

I denne prosessen med å utvikle verktøyene var det overraskende klart når et verktøy var ferdig utformet. Det føltes aldri som om jeg bare hadde funnet det på, jeg hadde en uttalt fornemmelse av at jeg avdekket noe som allerede eksisterte. Det jeg bidrog med, var troen på at for hvert problem jeg kunne identifisere, fantes det et verktøy som bare ventet på å bli oppdaget, et verktøy som kunne lindre.

Denne troen skulle snart få sin belønning på en måte jeg aldri kunne ha forestilt meg.

Etter som tiden gikk, observerte jeg hva som skjedde med pasienter som brukte verktøyene regelmessig. Som jeg hadde håpet, var de nå i stand til å kontrollere symptomene sine: panikk, negativitet, unnvikelse, osv. Men i tillegg var det i ferd med å skje noe annet – noe uventet. De begynte å utvikle nye evner. De klarte å uttrykke seg mer selvsikkert, de opplevde et kreativitetsnivå de aldri hadde følt tidligere, de merket at de utviklet lederegenskaper. De fikk innflytelse på verden rundt seg – ofte for første gang i sitt liv.

Jeg hadde aldri hatt planer om å gjøre dette. Jeg hadde ment at jobben min var å gjenopprette «normalitet» hos pasienten. Men disse pasientene stoppet ikke ved normal, de utnyttet potensialer de ikke engang visste at de hadde. De samme verktøyene som lindret smerte i nåtiden, påvirket alle sider ved livet deres når de ble brukt over tid. Verktøyene viste seg å være enda kraftigere enn jeg hadde håpet på.

For å få dette til å rime måtte jeg utvide fokuset mitt fra selve verktøyet og se nærmere på de høyere kreftene de utløste. Jeg hadde sett disse kreftene i virksomhet tidligere. Det har du også – alle mennesker har opplevd dem. De har en skjult, uventet styrke som lar oss gjøre ting vi vanligvis oppfatter som umulige. Men for de fleste mennesker gjelder at vi bare har tilgang til dem i nødssituasjoner. Da kan vi handle med større mot og større oppfinnsomhet – men så snart nødssituasjonen er over, forsvinner kreftene, og vi glemmer at vi i det hele tatt har dem.

Erfaringene til pasientene mine åpnet øynene mine for et helt nytt syn på menneskelig potensial. Pasientene mine fungerte som om de hadde tilgang til disse kreftene hver dag. Når de brukte verktøyene, kunne kreftene fremkalles etter forgodtbefinnende. Dette revolusjonerte mitt syn på hvordan psykoterapi burde virke. I stedet for å se problemene som et uttrykk for en «tilstand» med årsaker i fortiden, burde vi se dem som katalysatorer for å utvikle krefter som allerede fantes her og nå, krefter som allerede lå latente inni oss.

Men terapeuten måtte gjøre mer enn bare å se problemene som katalysatorer. Jobben hans var å gi pasienten konkret tilgang til kreftene som trengtes for å løse problemet. Disse kreftene måtte føles, ikke bare snakkes om. Det krevde noe terapien aldri hadde tilbudt: et verktøysett.

Jeg hadde nettopp brukt en time på å øse ut en enorm mengde informasjon. Barry hadde tatt altfor god fisk og nikket ivrig til poengene. Det var bare ett skår i gleden. Jeg la merke til at hver gang jeg nevnte «krefter», så han tvilende ut. Jeg visste at han ikke var flink til å skjule det han tenkte – jeg gjorde meg klar til den uunngåelige utspørringen.

Det meste av det Phil hadde sagt, var en åpenbaring. Jeg suget det til meg som en svamp og var klar til å bruke det på pasientene mine. Men det var ett punkt jeg ikke kunne svelge … det som handlet om disse høyere kreftene han stadig henviste til. Han bad meg tro på noe som ikke kunne måles, og ikke engang sees. Jeg var temmelig sikker på at jeg hadde skjult denne skepsisen for ham. Da avbrøt han tankene mine.

«Det er noe som plager deg.»

«Nei da, det er ingenting … det der var forbløffende.»

Han bare stirret på meg. Sist jeg hadde følt meg sånn, var da jeg ble tatt på fersk gjerning mens jeg hadde sukker på kornblandingen da jeg var barn. «Greit. Bare en liten ting … nei altså, den er ikke så liten. Er du helt sikker på disse høyere kreftene?»

Han så i hvert fall sikker ut. Så spurte han: «Har du noen gang gjort en stor forandring i livet ditt – som et kvantesprang, der du overgikk alt du trodde du kunne gjøre?»

Det hadde jeg faktisk. Selv om jeg prøvde så godt jeg kunne å glemme det, begynte jeg i arbeidslivet som jurist. I en alder av 22 hadde jeg kommet inn på et av de beste juridiske fakultetene i landet. 25 år gammel hadde jeg fullført studiet som en av de beste i klassen og ble sporenstreks ansatt i et prestisjetungt advokatfirma. Etter å ha nådd mine mål stod jeg på toppen av fjellet – og avskydde det umiddelbart. Det var stivt, konservativt og kjedelig. Jeg kjempet uavlatelig mot trangen til å slutte. Men jeg hadde virkelig lagt stort press på meg selv hele livet, og det å slutte var ikke en del av mitt repertoar. Hvordan skulle jeg kunne forklare at jeg satte punktum for en karriere i en innflytelsesrik, godt betalt profesjon – spesielt for foreldrene mine, som hadde oppmuntret meg til å bli jurist hele mitt liv?

Men av en eller annen grunn sluttet jeg likevel. Jeg husker tydelig den dagen. Jeg var 28 år gammel, stod i lobbyen i kontorbygningen jeg jobbet i, og stirret inn i de tause, uttrykksløse ansiktene som passerte på fortauet utenfor. Et øyeblikk så jeg til min skrekk mitt eget ansikt speile seg i vinduet. Øynene mine så døde ut. Plutselig følte jeg at jeg stod i fare for å miste alt og bli en av disse zombiene i grå dress. Og så, like plutselig, følte jeg noe jeg aldri hadde følt før: En kraft som ga meg en absolutt overbevisning, en absolutt selvtillit. Uten at jeg brukte noe av min egen energi, følte jeg at denne selvtilliten bar meg rett inn på sjefens kontor. Jeg sluttet på stedet. Da jeg nå så tilbake på dette med Phils spørsmål i bakhodet, forstod jeg at jeg var blitt drevet av en kraft som kom annetsteds fra.

Da jeg beskrev dette for Phil, ble han opprømt. Han pekte på meg og sa: «Det er dette jeg snakker om. Du merket at en høyere kraft var i aktivitet. Folk har disse opplevelsene hele tiden, men de forstår ikke hva de føler.» Han tidde litt og spurte: «Du planla ikke at det der skulle skje, gjorde du vel?»

Jeg ristet på hodet.

«Kan du forestille deg hvordan livet ditt ville ha vært hvis du kunne øse av den kraften når du ville? Det er dette verktøyene gir deg.»

Jeg kunne fortsatt ikke helt og holdent akseptere denne oppfatningen om høyere krefter, men det spilte ingen rolle. Uansett hva man kaller den kraften som gjorde det mulig for meg å forandre livet mitt, visste jeg at den var reell. Jeg hadde følt den. Hvis verktøyene gav meg tilgang til den hver dag, brydde jeg meg ikke om hva den ble kalt. Og da jeg presenterte verktøyene for pasientene mine, brydde ikke de seg om det heller. Begeistret over muligheten for at jeg virkelig kunne bidra til å forandre livet deres, utstrålte jeg en entusiasme man ikke kan simulere. Det fanget oppmerksomheten deres på en måte som ingenting annet noen gang hadde gjort.

Tilbakemeldingene var enstemmig positive. Mange kommenterte at timene virket så mye mer produktive. «Vanligvis kommer jeg ut herfra i en tåke, usikker på om jeg har fått noe ut av timen. Nå går jeg ut og føler at jeg kan gjøre noe – noe praktisk som kan hjelpe meg.» For første gang i min korte karriere kjente jeg at jeg var i stand til å gi pasientene håp. Det forandret alt. Jeg begynte å høre et velkjent refreng: «Du har gitt meg mer på én time enn jeg har fått ut av mange år med terapi.» Jeg følte meg mer tilfreds enn noen gang før. Og ganske riktig, jeg merket de samme forandringene på mine pasienter som Phil hadde sett da han oppdaget verktøyene. Livet deres utfoldet seg på uventede måter. De ble bedre ledere, bedre foreldre; de ble dristigere på alle områder i livet.

Det har gått femogtyve år siden Phil og jeg traff hverandre. Verktøyene leverte nøyaktig det han sa de kom til å gjøre: En daglig forbindelse med høyere krefter som kan forandre livet. Jo mer jeg brukte verktøyene, jo klarere følte jeg at disse kreftene kom gjennom meg, ikke fra meg – de var en gave fra et annet sted. De inneholdt en usedvanlig styrke som gjorde det mulig å gjøre ting jeg aldri hadde gjort før. Over tid klarte jeg å akseptere at denne nye styrken ble gitt meg av høyere krefter. Jeg hadde ikke bare opplevd disse kreftene i et kvart århundre, men jeg hadde også hatt det privilegium å lære pasienter å få like jevnlig tilgang til dem.

Formålet med denne boken er å gi deg den samme tilgangen. Disse kreftene kommer til å revolusjonere måten du ser ditt liv og dine problemer på. Problemene kommer ikke til å skremme eller overvelde deg lenger. I stedet for å spørre: «Kan jeg gjøre noe med dette problemet?» lærer du å stille et helt annet spørsmål: «Hvilket verktøy kan jeg bruke til å løse det?»

Til sammen har Phil og jeg 60 års erfaring med psykoterapi. På grunnlag av denne erfaringen har vi identifisert fire fundamentale problemer som hindrer folk i å leve det livet de ønsker å leve. Hvor mye lykke og tilfredshet man får ut av livet, avhenger av hvor godt man klarer å frigjøre seg fra disse problemene. Hvert av de neste fire kapitlene tar for seg ett av disse problemene. Hvert kapittel gir deg også det verktøyet som virker mest effektivt på dette problemet. Vi skal forklare hvordan verktøyet gir deg kontakt med en høyere kraft – og vi skal forklare hvordan denne kraften løser problemet ditt.

Du ser kanskje ikke noe helt identisk speilbilde av dine problemer i det vi forteller at våre pasienter sliter med. Heldigvis betyr ikke dette at du ikke kan benytte deg av verktøyene. Du kommer til å oppdage at de hjelper deg i de forskjelligste situasjoner. For å gjøre dette helt klart beskriver vi i slutten av hvert kapittel det vi kaller «annen bruk» av hvert verktøy. Du kommer antagelig til å finne minst én av disse som passer for ditt liv. Det vi har oppdaget, er at de fire høyere kreftene som verktøyene fremkaller, er grunnleggende nødvendige for et fullgodt liv. Det har ikke så mye å si hvordan problemet ditt ser ut, bare du bruker verktøyene.

Vi er sikre på alt i denne boken, for det er blitt utviklet og utprøvd gjennom konkret erfaring. Men ikke tro på alt vi sier, les det med skepsis. Mens du gjør det, merker du kanskje at du setter spørsmålstegn ved noen av ideene. Vi har hørt de fleste av disse spørsmålene før, og mot slutten av kapitlet svarer vi på de vanligste. Men de virkelige svarene finnes i verktøyene – når du bruker dem, kommer du til å erfare virkningen av de høyere kreftene. Vi har sett at når folk først har opplevd dette gjentatte ganger, forsvinner innvendingene deres.

Siden målet er å få deg til å bruke verktøyene, finner du i slutten av hvert kapittel en svært kort oppsummering av problemet, verktøyet og hvordan du skal bruke det. Hvis du virkelig er innstilt på å bruke verktøyene, kommer du til å vende tilbake til disse oppsummeringene gang på gang for å holde kursen.

Når du er ferdig med de neste fire kapitlene, har du lært de fire verktøyene som gjør deg i stand til å leve et fullgodt liv. Du tror kanskje at dette er alt du trenger. Det er det ikke. Det overrasker deg kanskje, men folk flest slutter å bruke verktøyene selv om de virker. Dette er noe av det mest irriterende ved menneskets natur: Vi slutter å gjøre det som hjelper oss mest.

Vi mener det virkelig alvorlig når vi sier at vi vil hjelpe deg å forandre livet ditt. Hvis du føler det på samme måte, må du overvinne denne motstanden. Det er her den store utfordringen ligger. For å lykkes må du forstå hva som hindrer deg i å bruke verktøyene, og du trenger en måte å slå tilbake på. Kapittel fem forteller hvordan det gjøres. Det gir deg et femte verktøy, et som på mange måter er det avgjørende. Det er dette verktøyet som sørger for at du bruker de fire andre.

Du trenger én ting til for å bli helt sikker på at du ikke gir opp å bruke verktøyene til å få forbindelse med høyere krefter. Tro. Høyere krefter er så gåtefulle at det nesten er umulig ikke å tvile på deres eksistens fra tid til annen. Noen vil til og med kalle dette et eksistensielt spørsmål i vår moderne tid – hvordan kan man tro på noe fullstendig uhåndgripelig. I mitt tilfelle fikk jeg tvil og vantro inn med morsmelken siden begge foreldrene mine var ateister. De ville ha ledd av ordet «tro», for ikke å snakke om noe sånt som «høyere krefter» som ikke kan forklares rasjonelt eller vitenskapelig. I kapittel 7 beskriver jeg mitt strev med å få tillit til disse kreftene, og det vil hjelpe deg med det samme.

En ting er sikkert: Hvis jeg lærte å tro, kan alle.

Jeg antok at det å akseptere høyere krefter som noe reelt, var det siste trosspranget jeg måtte ta. Jeg tok feil. Phil hadde enda en sprø oppfatning i ermet. Han hevdet at hver gang noen brukte et verktøy, ville de høyere kreftene som ble fremkalt, ikke bare komme vedkommende til gode, men også alle rundt dem. Etter som årene gikk, virket dette mindre og mindre sprøtt. Jeg begynte etter hvert å tro at høyere krefter var mer enn gagnlige for samfunnet – vi kunne ikke ha overlevd uten dem. Du behøver ikke å tro meg på mitt ord. Kapittel 7 viser deg en måte du selv kan erfare det på.

Dette betyr at samfunnets helse avhenger av innsatsen til hver enkelt av oss. Hver gang en av oss får tilgang til høyere krefter, nyter alle godt av det. Dette legger et spesielt ansvar på dem som vet hvordan de skal bruke verktøyene. De blir de første som bringer høyere krefter til resten av samfunnet. De er pionerer som bygger et nytt samfunn og gir det nytt liv.

Hver morgen våkner jeg og er takknemlig for at de høyere kreftene er der. De slutter aldri å åpenbare seg på nye måter. Gjennom denne boken deler vi denne magien med deg. Vi er begeistret over den reisen du er i ferd med å legge ut på.