László Krasznahorkai

Satantango

Oversatt av Kari Kemény

László Krasznahorkai

Satantango

Oversatt av Kari Kemény

«Jeg vil allikevel heller

vente.»

F. K.

FØRSTE DEL

I.

NYHETEN OM AT DE KOMMER

En morgen i slutten av oktober, ikke så lenge før det nådeløst langvarige høstregnets første dråper falt på den sprukne saltjorden på vestsiden av feltet (slik at det stinkende sølehavet gjorde jordveiene ufremkommelige helt til den første frosten satte inn, og det ble umulig å komme seg til byen også), våknet Futaki av at han hørte klokkeklang. Det var fire kilometer sørvestover til det nærmeste, enslige kapellet, som lå på Hochmeiss-eiendommen; det manglet ikke bare klokke, men også tårnet hadde rast sammen under krigen, og byen var for langt borte til at noe som helst kunne høres derfra. Og disse rungende, triumferende lydene minnet ham slett ikke om fjern klokkeklang, men virket som om vinden feide dem med seg hit («Som om de kom fra mølla …») fra et sted like ved. Han støttet albuene på puten for å se ut gjennom kjøkkenets musehull av et vindu, men bortenfor den halvduggede ruten var feltet badet i den blå morgendemringen og den stadig mer dempede klokkeringingen, stumt og urørlig: bare på den andre siden sivet lys gjennom gardinet til doktorens vindu, og det bare fordi husets beboer i årevis ikke hadde fått sove i mørke. Han holdt pusten for ikke å gå glipp av en eneste klingende tone av den svinnende klokkeringingen, fordi han ville vite hva sannheten var («Du sover sikkert ennå, Futaki …»), og derfor trengte hver eneste, forvillede lille tone, uansett hvor ensom og forlatt den var. Med sine myke, legendariske katteskritt haltet han bortover til vinduet på de iskalde kjøkkenflisene («Men er det ingen som er våkne? Er det ingen som hører? Ingen andre?»), åpnet vinduet og bøyde seg ut. Ram, rå luft slo imot ham, et øyeblikk måtte han lukke øynene, og bortsett fra hanegal, bjeffing i det fjerne og den skarpe, nådeløst ulende vinden som hadde blåst opp noen minutter før, hørte han ikke annet enn sine egne, dumpe hjerteslag, uansett hvor mye han lyttet i den stadig dypere stillheten, som om det hele bare skulle ha vært halvsøvnens spøkelsesaktige lek, som om bare («... noen ville skremme meg»). Han så sørgmodig på den illevarslende himmelen, på de utbrente levningene etter sommerens gresshoppeplage, og plutselig så han våren, sommeren, høsten og vinteren stryke over den samme akasiekvisten, som om han med ett følte at tiden i evighetens ubevegelige sirkel spilte ham et puss, lurte den djevelske, rette linjen med virvarets humper og dumper, skapte høyde, forfalsket galskap til nødvendighet … og han så seg selv, på vuggens og kistens trekors, der han rykket forpint til for endelig å overgi seg – uten medaljer og utmerkelser – til likvaskerne, som adlød en tørt knirkende dom, til de flittige likflåernes gapskratt, der han måtte se menneskets lodd uten barmhjertighet, uten en eneste sti tilbake, for da ville han også få vite at han hadde vanket med falskspillere, der alt allerede lå i kortene, og der de til slutt ville berøve ham hans siste forsvar, nemlig håpet om at han en gang ville finne hjem. Han snudde hodet til siden, mot bygningene på feltets østside, i sin tid fulle av liv og røre, nå falleferdige og forlatte, og betraktet bittert den svulne, røde solens første stråler bryte inn mellom takbjelkene til et forfallent gårdshus ribbet for taksten. «Nå burde jeg bestemme meg. Jeg kan ikke bli her.» Han krøp under det varme vatteppet igjen og la hodet på armen, men fikk ikke blund på øynene: de spøkelsesaktige klokkene hadde skremt ham, men nå var han enda mer skremt av denne plutselige stillheten, denne truende stumheten, for han hadde på følelsen at nå kunne alt skje. Men ingen ting rørte seg, heller ikke han rørte seg i sengen, ikke før en slags nervøs samtale mellom de tause gjenstandene rundt ham med ett begynte (kjøkkenskapet knirket, en gryte klirret, en porselenstallerken gled på plass); da snudde han seg plutselig i sengen, vendte ryggen til svettelukten fra fru Schmidt, famlet etter vannglasset ved siden av sengen og drakk det ut i én slurk. Og dermed var han også befridd for denne barnslige redselen; han sukket, tørket seg i den svette pannen, og siden han visste at Schmidt og Kráner først nå samlet kveget for å drive flokken fra Szikes til Gårdsbrukets fjøs nord for feltet, og omsider få sin surt ervervede lønn for åtte måneder. Fordi dette ville ta minst et par timer, bestemte han seg for å prøve å sove litt til. Han lukket øynene, snudde seg over på siden, la armen rundt kvinnen og hadde nesten duppet av da han hørte klokkene igjen. «Hva i himmelens navn!» Han slo vatteppet til side, men i samme øyeblikk de nakne, knortete føttene traff flisene, stoppet lydene plutselig, som om («Noen hadde gitt tegn …») … Han satt lutende på sengekanten, foldet hendene i fanget, så streifet blikket hans det tomme glasset, han var tørr i halsen, det høyre benet verket, og nå våget han hverken å legge seg igjen eller å stå opp. «Jeg drar senest i morgen.» Han betraktet alle de ennå forholdsvis brukbare gjenstandene på det ødslige kjøkkenet: komfyren, tilgriset av fastbrent fett og matrester, kurven uten hank som var skjøvet under den, det vaklevorne bordet, de støvete helgenbildene som var hengt opp på veggen, pannene og grytene hopet oppå hverandre i kroken ved siden av døren; til slutt snudde han seg mot det vesle vinduet, som allerede var opplyst, så akasietreets nakne grener som bøyde seg foran det, Halics-husets innsunkne tak, den skjeve pipen, røyken som veltet ut, og sa: «Jeg tar det som er mitt og drar allerede i kveld! … Senest i morgen. I morgen tidlig.» «Å, herregud!» bråvåknet fru Schmidt ved siden av ham, så seg skrekkslagen rundt med fortvilet blikk i halvmørket mens hun hev etter pusten, men da alt så fortrolig tilbake på henne, sukket hun lettet og la seg på puten igjen. «Hva er det, har du drømt noe vondt?» spurte Futaki. Fru Schmidt stirret fremdeles i taket med redde øyne. «Herre min Gud, ja noe så fælt!» sukket hun igjen og la hånden på hjertet. «Sånt har jeg aldri! … Tenk deg … Jeg satt inne, i stuen, og … med ett er det noen som banker på vinduet. Jeg torde ikke engang åpne, stilte meg bare der og kikket gjennom gardinet. Ryggen var det eneste jeg så for han nøkket allerede i dørhåndtaket … og munnen, da han brølte, men det var ikke mulig å skjønne hva … fjeset var ubarbert og øynene var liksom av glass … det var fryktelig … Så kom jeg på at jeg bare hadde vridd nøkkelen om én gang kvelden før, men jeg visste at det ville være for sent innen jeg rakk dit … derfor skyndte jeg meg å smelle igjen kjøkkendøren, men da kom jeg på at jeg ikke hadde nøkkelen … Jeg skulle til å skrike, men det kom ikke en lyd ut av strupen min. Så … jeg husker ikke … hvorfor eller hvordan, men … plutselig kikket fru Halics inn gjennom vinduet og flirte … du vet hvordan hun er når hun flirer? … hun glodde altså inn på kjøkkenet … og så vet jeg ikke hvordan … hun forsvant … men da drev han der ute og sparket i døren, jeg visste at han ville bryte seg inn i løpet av et minutt, da kom jeg til å tenke på brødkniven og styrtet bort til skapet, men skuffen satt fast, og jeg dro i den … jeg følte at jeg ville dø av skrekk på flekken … så hørte jeg døren bli brutt inn med bulder og brak og at denne noen allerede kom bortover gangen … jeg fikk fremdeles ikke åpnet skuffen … og da sto han der i kjøkkendøren … endelig klarte jeg å trekke ut skuffen, tok frem kniven mens han kom veivende mot meg … men jeg vet ikke … med ett bare lå han der i kroken, under vinduet … ja, forresten, han hadde med seg en haug blå og røde gryter som fløy veggimellom på kjøkkenet … og da merker jeg at gulvet begynner å bevege seg under føttene mine, og bare tenk deg, hele kjøkkenet kjørte i vei som en bil … nå vet jeg ikke lenger hvordan det var …» avsluttet hun og lo lettet. «Litt av en historie!» sa Futaki hoderystende. «For vet du hva, jeg våknet til klokkeklang …» «Hva er det du sier?!» Hun så forbløffet på ham. «Klokkeklang? Hvor?» «Det skjønner ikke jeg heller. To ganger, på toppen av det hele, to ganger etter hverandre …» Fru Schmidt rystet også på hodet. «Det ender med at du blir gal.» «Eller så bare drømte jeg også alt sammen,» brumlet Futaki urolig. «Bare vent, det kommer til skje noe i dag …» Fru Schmidt snudde ryggen sint til ham. «Det sier du alltid, kan du ikke slutte med det snart.» Da hørte de plutselig at den bakre porten knirket der ute. De så forskremt på hverandre. «Det kan ikke være noen annen enn han!» hvisket fru Schmidt. «Jeg føler det på meg.» Futaki satte seg nervøst opp. «Men … det er jo umulig! De kan ikke være tilbake ennå …» «Hva vet jeg …! Gå, da!» Han hoppet ut av sengen, tok klærne under armen, skyndte seg å lukke døren og kledde på seg. «Stokken min. Jeg lot stokken min bli igjen ute.» Schmidts hadde ikke brukt stuen siden i våres. Først ble veggene dekket av grønn mugg, klærne, håndklærne og alt sengetøyet ble muggent i det slitte, men jevnlig renholdte skapet, etter et par uker ble spisebestikket til festlige anledninger rustent, bena på det store bordet dekket med kniplingsduker løsnet, og da gardinene etterhvert gulnet og lyspæren også gikk en dag, flyttet de inn på kjøkkenet og lot stuen bli musenes og edderkoppenes rike, for det var uansett ikke lenger noe de kunne gjøre ved det. Han lente seg mot dørstolpen og lurte på hvordan han skulle komme seg ubemerket ut, men situasjonen virket temmelig håpløs, fordi han måtte gå gjennom kjøkkenet for å kunne snike seg ut, og han følte seg altfor gammel til å krype ut gjennom vinduet, noe enten fru Kráner eller fru Halics uansett ville lagt merke til, siden de utrettelig holdt øye med hva som foregikk der ute. Dessuten ville stokken straks avsløre for Schmidt at han skjulte seg et sted her i huset, og derfor ville han kanskje ikke engang få sin andel, for han visste at Schmidt ikke var til å spøke med når det gjaldt slikt, og da måtte han pakke seg vekk på samme vis som sju år før – ikke lenge etter at han hadde hørt nyheten om feltet, i den andre måneden etter den økonomiske oppgangen og var kommet hit, sulten, i sitt eneste par fillete bukser og en falmet frakk med tomme lommer. Fru Schmidt løp ut i gangen mens han la øret mot døren. «Ikke noe syting, pus!» hørte han Schmidts hese stemme. «Du gjør som jeg sier. Er det klart?» Futaki ble rød i hodet. «Pengene mine.» Han følte seg fanget i en felle. Men det var ikke mye tid til å gruble, så han bestemte seg likevel for å klatre ut gjennom vinduet, for «her måtte noe gjøres med det samme». Han skulle akkurat til å vri om vindusklinken da han hørte Schmidt gå gjennom gangen. «Fyren skal pisse!» Så han snek seg på tærne tilbake til døren og lyttet mens han holdt pusten. Og da døren ut mot bakgården lukket seg etter Schmidt, pilte han forsiktig ut på kjøkkenet, målte den nervøst veivende fru Schmidt og skyndte seg til utgangen uten en lyd, gikk raskt ut, og da han var sikker på at naboen var tilbake, røsket han hardt i døren, som om han nettopp var kommet. «Hva er det, ingen hjemme? Hei, Schmidt!» ropte han med skingrende stemme, så – for at han han ikke skulle få tid til å flykte – åpnet han straks døren, og før Schmidt rakk å komme seg ut av kjøkkenet gjennom bakdøren, hadde han stilt seg i veien for ham. «Jaså, jaså!» begynte han med et spottende uttrykk. «Hvorfor sånt hastverk, kompis?» Schmidt fikk ikke frem en lyd. «Da skal jeg si deg det! Jeg skal hjelpe, kompis, jeg skal hjelpe, ikke vær redd!» fortsatte han med dyster mine. «Du hadde tenkt å stikke av med penga! Ikke sant? Har jeg truffet blink?» Da Schmidt fortsatt blinket med øynene uten å si noe, rystet Futaki på hodet. «Det får man si, kompis. Dette hadde jeg ikke trodd.» De gikk tilbake til kjøkkenet og satte seg ved bordet, rett overfor hverandre. Fru Schmidt fomlet anspent med noe på komfyren. «Hør her, kompis …» begynte Schmidt stotrende. «Jeg skal forklare …» Futaki avfeide ham. «Jeg skjønner det likevel! Men si meg, er Kráner også med på det?» Schmidt kunne ikke annet enn å nikke. «Fifty-fifty.» «Det var da som bare …!» raste Futaki. «Dere ville ta innersvingen på meg.» Han bøyde hodet og tenkte. «Og nå, da, hva blir det til?» spurte han så. Schmidt slo sint ut med armene. «Hva det blir til? Du er også med på det, kompis.» «Hva mener du med det?» ville Futaki vite mens han regnet på det. «Vi deler på tre,» svarte Schmidt motvillig. «Bare du holder kjeft.» «Det kan du lite på.» Fru Schmidt sukket oppgitt ved komfyren. «Er dere gått fra vettet? Tror dere at dere kan slippe unna med dette?» Schmidt vendte det døve øret til og stirret Futaki i ansiktet. «Hør her. Du kan ikke si at vi ikke har ordnet opp i saken. Men det er noe jeg vil si deg. Kompis! Du må ikke svikte meg nå!» «Men vi er jo blitt enige, eller hva?!» «Joda, ikke den minste tvil om det!» fortsatte Schmidt, og nå ble stemmen tryglende. «Jeg ber deg bare om at … du låner meg din del for en kort tid! Bare for et år! Til vi får slått oss ned et sted …» Futaki glefset rasende tilbake. «Og hvor skal jeg ellers slikke deg, kompis?!» Schmidt lente seg frem og grep bordkanten med venstre hånd. «Jeg ville ikke ha spurt deg hvis du ikke selv hadde sagt forleden at du ikke har tenkt deg noe sted herfra! Hva skal du da med alt sammen? Og bare for et år … ett år! … Vi er nødt, skjønner du ikke det, vi er nødt. Jeg kommer ingen vei med disse tjue laknene, kan ikke kjøpe meg et småbruk engang. Lån meg i det minste en tier, da!» «Det interesserer ikke meg!» svarte Futaki arrig. «Det interesserer meg ikke det minste. Jeg vil heller ikke bli her som et levende lik!» Schmidt rystet sint på hodet, han var nesten på gråten av raseri, og så satte han i gang på nytt, trassig og stadig mer hjelpeløs, med albuene på kjøkkenbordet, som rugget hver gang han beveget seg, som om også det sto på hans side, for at Futaki skulle «forbarme seg over ham» og gi etter for kompisens tryglende hender, og det var like før denne ga etter, da blikket hans begynte å vandre, festet seg ved de millionene av støvkorn som vibrerte i de tynne lysstrålene utenfra, og kjøkkenets mugne lukt slo ham i nesen. Plutselig kjente han en sur smak på tungen og trodde det var døden. Etter at feltet var blitt avviklet, etter at folk hadde fått det like travelt med å skynde seg vekk herfra som de hadde vært ivrige etter å komme hit, og han – sammen med noen få familier, legen og skolebestyreren, alle de som i likhet med ham ikke hadde noe sted å dra – var blitt sittende fast her, merket han seg dag for dag hvordan maten smakte, for han visste at døden først flyttet inn i suppene, kjøttet, veggene; han tygget lenge på bitene han hadde i munnen før han svelget dem, tok langsomme slurker av vinen som sjelden ble satt foran ham, eller vannet, og iblant følte han en uimotståelig trang til å brekke en bit av den salpetersure murpussen i det gamle pumpehusets maskinhall, der han bodde, og smake på den, slik at han i virvaret av uregelmessige smaker skulle gjenkjenne Advarselen, for han satte sin lit til at døden bare var en slags påminnelse, og ikke en fortvilende, definitiv slutt. «Jeg ber ikke om dem,» fortsatte Schmidt matt. «Bare som et lån. Skjønner du, kompis? Et lån. Jeg betaler tilbake hver eneste øre om nøyaktig et år.» De satt nedslått ved bordet, Schmidts øyne sved av tretthet mens Futaki fordypet seg i flisenes gåtefulle mønstre, så de ikke skulle se på ham at han var redd, og uansett hadde han ikke kunnet forklare dem hvorfor. «Kan du fortelle meg hvor mange ganger jeg dro ut til Szikes i den verste heten, når man nesten ikke tør puste, i tilfelle man skulle ta fyr innvendig?! Hvem var det som skaffet tre? Hvem var det om bygde sauekveet? Jeg strevde like mye som du, eller Kráner, eller Halics! Og nå vil du ha lån av meg, kompis. Når ser jeg deg igjen, da, hæ?!» «Så du stoler ikke på meg,» sa Schmidt fornærmet. «Det stemmer!» freste Futaki. «Du slår deg sammen med Kráner, før daggry vil dere stikke av med alle penga, og på toppen av det hele skal jeg stole på deg?! Hva tar du meg for? Tror du jeg er idiot?» De satt der uten å si noe. Kona skramlet med panner og gryter ved komfyren, Schmidt virket skuffet, Futaki rullet en røyk med skjelvende hender, reiste seg fra bordet, haltet bort til vinduet, støttet seg på stokken med venstre hånd mens han iakttok det bølgende regnet over hustakene, trærne som bøyde seg med vinden, de bare grenene som tegnet truende buer i luften; han tenkte på røttene og på det livgivende mudderet som denne jorden var blitt til nå, og på stillheten, den lydløse fullbyrdelsen han fryktet så sterkt. «Men … si meg nå!» sa han nølende. «Hvorfor kom dere tilbake, når dere først …» «Hvorfor, hvorfor!» brummet Schmidt. «Fordi det falt oss inn, på veien hjem. Og før vi fikk tenkt oss om, var vi her, foran feltet … Og så var det jo kona … Skulle jeg ha latt henne bli igjen her? …» Futaki nikket. «Hva med Kráner?» spurte han så. «Hva ble dere enige om?» «De sitter også hjemme og kukelurer. De vil dra nordover, fru Kráner har hørt at det er en forlatt trelasttomt eller noe sånt der. Vi har avtalt å møtes i krysset etter at det blir mørkt.» Futaki sukket dypt. «Dagen er ennå lang. Hva skal det bli til med de andre? Halics, direktøren? …» Schmidt gned fingrene nedtrykt mot hverandre. «Hvordan skal jeg vite det? Halics kommer vel til å sove hele dagen, i går var det stor fest hos Horgosene. Og herr direktøren kan dra til helvete på første klasse! Hvis det blir noe bråk på grunn av ham, skal jeg sende ham faen i vold ned i grøfta, så bare ta det rolig, kompis, ta det helt rolig.» De bestemte seg for å vente til natten falt på her i kjøkkenet. Futaki trakk en stol bort til vinduet, så han kunne holde øye med husene rett overfor, Schmidt klarte ikke å holde seg våken, sovnet med hodet på bordet og begynte å snorke, mens kona dro frem den jernbeslåtte soldatkisten som sto bak skapet, feide støvet av den, tørket den på innsiden også, før hun uten et ord begynte å pakke sakene deres. «Det regner,» sa Futaki. «Jeg hører det,» svarte hun. Solens svake skinn brøt såvidt gjennom de hvirvlende skyene som hopet seg opp og drev østover; et slags dunkelt skumringslys la seg over kjøkkenet, det var ikke godt å vite om de vibrerende flekkene som avtegnet seg på veggen bare var skygger, eller de fortvilte, illevarslende sporene som skjulte seg bak de forhåpningsfulle tankene deres. «Jeg drar sørover,» sa Futaki mens han stirret ut på regnet. «Der er iallfall vinteren kortere. Jeg leier et lite bruk, nær en by i utvikling og lar føttene plaske i et vaskefat med varmt vann …» Regndråpene sildret mildt nedover begge sider av vinduet, innenfor, helt fra den øverste, fingerbrede sprekken fra knekten til vindusrammen, der de langsomt fylte opp selv den minste sprekk, for så å spre seg til dråper som begynte å dryppe ned i fanget til Futaki, som, uten å merke det, fordi han var så langt borte i det fjerne at det var vanskelig å komme tilbake derfra, stille og rolig tisset på seg. «Eller jeg tar jobb som nattevakt på en sjokoladefabrikk … Eventuelt som portner i et pikepensjonat … Og prøver å glemme alt, bare et vaskefat med varmt vann hver kveld og ikke gjøre noen ting, bare se hvordan dette jævla livet går sin gang …» Regnet som hittil hadde pøst stille ned, begynte nå å hølje, lik flommen som hadde oversvømt den allerede druknende jorden og skar smale, svingete kanaler mot de lavereliggende områdene, og selv om han ikke lenger så gjennom glassruten, snudde han seg ikke bort, men så på vindusrammens morkne tre, der kittet hadde falt ut, og med ett viste det seg en utvisket form på glassruten, langsomt avtegnet det seg et menneskelig ansikt, men han visste ikke med en gang hvis ansikt, før et forskrekket øyenpar sprang skarpt imot ham; da så han «sine egne herjede trekk», gjenkjente dem, forbløffet og smertelig, for han følte at tiden ville vaske bort ansiktstrekkene hans på samme måte som de rant ut her på glassruten; en stor, fremmed fattigdom gjenspeilte seg i dette bildet, idet lag på lag av skam, stolthet og frykt kom strålende mot ham. Plutselig kjente han den syrlige smaken på tungen igjen, han kom til å tenke på klokkene i demringen, vannglasset, sengen, akasiekvistene, de kalde kjøkkenflisene, og munnen ble bitter og furten. «Et vaskefat med varmt vann! … Helvete heller! … Jeg tar jo fotbad hver dag …» Bak ryggen sin hørte han halvkvalte hulk. «Hva er det med deg, da?» Men fru Schmidt svarte ikke, snudde seg skamfull til side mens hulkingen rystet skuldrene hennes. «Hører du? Hva er i veien med deg?» Hun så på ham, men som om hun ikke lenger så noen mening i å si noe, satte hun seg på krakken ved siden av komfyren og pusset nesen. «Hvorfor tier du nå?» maste Futaki sta. «Hva i huleste går det av deg?» «Hvor i allverden skal vi dra?» utbrøt fru Schmidt bittert. «Politiet stopper oss i den første byen vi kommer til! Skjønner du ikke? De kommer ikke til å spørre hva vi heter engang!» «Hva er det for noe tull du plaprer om?» sa Futaki bryskt. «Med lommene fulle av penger, og du …» «Det er jo nettopp det jeg mener!» avbrøt hun. «Pengene! Du burde iallfall ha litt vett i skallen! Dra i vei .. med denne elendige kisten … som en tiggerbande!» Futaki irettesatte henne sint. «Nei, nå er det nok. Du skal ikke blande deg i denne saken. Det har du overhodet ikke noe med. Å holde munn er din sak.» Fru Schmidt spratt opp. «Hva?! Hva er det som er min sak?» «Jeg har ikke sagt et ord,» svarte Futaki lavt. «Og demp deg, ellers våkner han.» Tiden sneglet seg av sted, heldigvis for dem hadde ikke vekkerklokken virket på lenge, så ikke engang tikkingen kunne minne dem på at tiden gikk, men hun så likevel på de ubevegelige viserne mens hun fra tid til annen rørte med tresleiven i de putrende paprikapotetene, og så satt de trett over de dampende tallerknene, de to mennene rørte ikke engang maten, til tross for at fru Schmidt stadig nødet dem («Hva er det dere venter på? Vil dere spise om natten ute i søla, våte til skinnet?»). De slo ikke på lyset, selv om tingene fløt over i hverandre i den pinefulle ventetiden, grytene ble levende ved siden av døren, helgenbildene våknet til liv på veggene, av og til virket det som om det til og med lå noen i sengen, og for å slippe unna disse synene, så de iblant stjålent på hverandre, men alle de tre ansiktene utstrålte den samme hjelpeløsheten; og skjønt de visste at de ikke kunne dra før natten falt på (for de var sikre på at enten fru Halics eller bestyreren satt bak vinduet og iakttok kjerreveien til Szikes med stadig større engstelse, siden Schmidt og Kráner var nesten en halv dag forsinket), rørte snart Schmidt, snart kona hans på seg, som for å gi blaffen i alle forholdsregler og dra nå i skumringen. «Nå går de på kino,» meldte Futaki stille. «Fru Halics, fru Kráner, skolebestyreren, Halics.» «Fru Kráner?» Schmidt spratt opp. «Hvor?» Og han løp bort til vinduet. «Han har rett. Han har helt rett,» bemerket fru Schmidt. «Hysj,» glefset Schmidt. «Ikke så travelt, kompis!» beroliget Futaki. «Kvinnfolket har da vett i skallen. Vi må vente til det blir mørkt, uansett, ikke sant? Og da kan ingen få mistanke, vel?» Schmidt satte seg murrende ved bordet igjen og begravde ansiktet i hendene. Futaki satt oppgitt ved vinduet og blåste røyk. Fru Schmidt trakk frem hyssing fra dypet av kjøkkenskapet, og fordi låsene var så rustne at hun ikke fikk smekket dem igjen, uansett hvor mye hun strevde, knyttet hun hyssingen stramt rundt reisekisten, stilte den ved døren, før hun satte seg ned ved siden av mannen sin og foldet hendene. «Hva venter vi på?» spurte Futaki. «La oss dele pengene!» Schmidt så på kona. «Har vi ikke tid nok til det, kompis?» Futaki reiste seg og satte seg også ned ved bordet. Han spredte bena og festet blikket på Schmidt mens han klødde seg på den ubarberte haken. «La oss bare dele dem.» Schmidt gned seg i tinningen. «Ikke vær redd, du får dem når tiden er inne.» «Hva er det du venter på, da, kompis.» «Men hva er det du maser for? Vi får vente til Kráner kommer med resten.» Futaki smilte. «Saken er svært enkel. Vi tar halvparten hver av det du har. Så deler vi resten av det vi har krav på i krysset.» «Greit,» samstemte Schmidt. «Hent lommelykten.» «La meg,» sprang kvinnen hektisk opp. Og Schmidt trakk frem den stappfulle, gjennomvåte konvolutten ombundet med hyssing fra innerlommen til poplinsfrakken. «Vent,» avbrøt fru Schmidt, og tørket av bordet med en klut. «Nå.» Schmidt stakk et krøllet papir under nesen på Futaki («Dokumentet,» sa han. «Bare så du ikke tror at jeg vil snyte deg.»), som med hodet på skakke skummet gjennom det og sa: «La oss telle dem.» Han stakk lommelykten i kvinnens hånd, fulgte hver og én av sedlene med glitrende øyne mens Schmidt bladde gjennom dem med stumpe fingre og i en feiende bevegelse lot dem samle seg i en stadig tykkere bunke på den andre enden av bordet, og forsto ham smått om senn, det som var igjen av sinne forduftet også, for «man kan virkelig ikke undre seg over at synet av så mange penger kan forvirre en mann, slik at han risikerer alt for å skaffe seg dem». Magen hans knøt seg, han fikk plutselig vann i munnen, han hadde hjertet i halsen, og etterhvert som pengebunken, svetteflekket av Schmidts hender minket, for å øke i samme takt på det andre bordhjørnet, ble han blindet av det vibrerende, hoppende lyset fra lommelykten, som om fru Schmidt med hensikt lyste ham inn i ansiktet, han ble svimmel og svak, og kom først til seg selv igjen da Schmidts hese stemme slo mot øret hans: «Nøyaktig så mye.» Og da han selv hadde telt akkurat halvveis ferdig, var det noen – rett under vinduet – som ropte inn: «Er De hjemme, fru Schmidt, skatten min?» Schmidt trev lommelykten fra konas hånd, slo den av, pekte på bordet og hvisket til henne: «Skynd deg å gjemme den!» Fru Schmidt feide sammen pengene med en lynrask bevegelse og stappet dem mellom brystene, så formet hun ordene nesten lydløst: «Fru Ha-lics!» Futaki hoppet bort mellom komfyren og skapet, presset ryggen mot veggen, i mørket syntes han bare som to forforescerende lyspunkter, som om han var en katt. «Gå ut og be henne dra til helvete!» hvisket Schmidt, fulgte henne til døren, der hun stoppet et øyeblikk ved terskelen, sukket, gikk ut på gangen og kremtet. «Jada, jeg går nå!» «Hvis hun ikke la merke til lyset, er det ingen fare!» hvisket Schmidt til Futaki, men han trodde egentlig ikke på det selv engang, og da han trakk seg inn bak døren, ble han så nervøs at han knapt kunne stå stille. «Hvis hun våger å sette foten innenfor, kveler jeg henne,» tenkte han innett og svelget. Han kjente at en åre dunket vilt på halsen hans, hodet holdt på å eksplodere; han prøvde å orientere seg i mørket, men da han la merke til at Futaki med ett trådte frem fra veggen, lette etter stokken sin, laget mye bråk rundt seg og satte seg ved bordet, trodde han at han så redselssyner. «Hva i himmelens navn er det du driver med?!» hvislet han knapt hørlig og begynt å veive vilt med armene for at han skulle være stille. Men Futaki enset ham ikke. Han tente en sigarett, løftet den brennende fyrstikken og ga tegn til Schmidt om at … han skulle la det hele være og heller sette seg, han også. «Blås den ut, din idiot!» raste han bak døren, men rørte seg ikke, for han visste at den minste støy straks ville avsløre dem. Futaki satt imidlertid rolig grublende ved bordet og blåste røyk. «Noe så tåpelig som alt dette,» tenkte han sørgmodig. «Bli med på noe sånt … denne galskapen … i min alder!…» Han lukket øynene og så den folketomme landeveien fremfor seg, og seg selv, idet han fillete og utmattet karret seg mot byen, og feltet ble borte i horisonten etter hvert som han fjernet seg; og da skjønte han at han allerede hadde tapt pengene før han hadde skaffet dem, for det han lenge hadde ant, hadde vist seg å være sant: ikke bare at han ikke kunne, men at han ikke lenger ikke ville dra herfra, for her kunne han iallfall søke ly i skyggen av de vante syn, mens det ikke var godt å vite hva som ventet ham der ute, bortenfor feltet. Men nå var det et vagt instinkt som hvisket ham at disse klokkene ved daggry, denne sammensvergelsen, det uventede besøket av fru Halics hadde en dyp sammenheng, for han var nesten sikker på at noe var skjedd, og derav den uvanlige og langtrukne visitten der ute … Og fru Schmidt var ennå ikke kommet tilbake … Han røkte sigaretten nervøst, og innhyllet i den langsomt svevende røyken, flammet fantasien hans opp på nytt, lik en ild som holdt på å slukne. «Kanskje det ville bli liv på feltet igjen? Kanskje de snart ville bringe nye maskiner, nye mennesker ville komme og alt ville begynne forfra igjen? Veggene ville bli reparert, bygningene kalket på nytt, pumpehuset ville settes i gang? Og de ville trenge en maskinist?» Fru Schmidt sto blek i døren. «Så, kom frem,» sa hun med sløret stemme og slo på lyset. Schmidt sprang mysende bort. «Hva er det du gjør?! Slukk det! De kan få øye på oss!» Fru Schmidt rystet på hodet. «Hold opp. Alle vet at jeg er hjemme. Ikke sant?» Schmidt måtte nikke og grep kona i armen. «Nå, hva skjedde? Fikk hun øye på lyset?» «Jada,» svarte fru Schmidt. «Men jeg sa til henne at jeg sovnet av nervøsitet fordi dere ikke var kommet hjem. Så våknet jeg, men pæren gikk da jeg slo på lyset. Jeg holdt akkurat på å skifte den da hun ropte inn, det var derfor lommelykten var på …» Schmidt mumlet anerkjennende, men så ble han dyster igjen. «Og si nå … la hun merke til oss, eller ikke?» «Nei. Helt sikkert ikke.» Schmidt pustet lettet ut. «Hva i huleste var det hun ville da?» Kona satte opp et uforstående fjes. «Hun er blitt gal,» sa hun stille. «Det var på tide,» bemerket Schmidt. «Hun sier …» fortsatte fru Schmidt nølende mens hun så snart på Schmidt, snart på den anspent lyttende Futaki, «hun sier at Irimiás og Petrina nærmer seg på betongveien … Hit, til feltet! Og så … at de kanskje allerede er på kroa …» Et minutts tid fikk hverken Futaki eller Schmidt frem et ord. «Sjåføren på ekspressbussen … så dem visst i byen …» brøt hun stillheten og bet seg i leppen. «Og så at han … at de begynte å gå … til fots … gå til feltet … i dette styggværet … sjåføren så dem også da han svingte av ved veiskillet til Elek, for det er der han har gården sin, og han skyndte seg hjemover.» Futaki spratt opp. «Irimiás? Og Petrina?» Schmidt måtte le. «Denne fru Halics er virkelig blitt gal. Hun har fått Bibelen på hjernen.» Fru Schmidt rørte seg ikke, slo bare rådvill ut med armene, så løp hun plutselig til komfyren, slapp seg ned på krakken, lente albuene på lårene og støttet hodet i hendene. «Hvis dette er sant …» hvisket hun med lynende øyne. «Hvis dette er sant … Schmidt glefset utålmodig til henne. «Men de er jo døde!» «Hvis dette er sant …» sa Futaki stille, som om han bare fortsatte fru Schmidts tankerekke. «Da … da løy den Horgos-ungen …» Fru Schmidt løftet hodet og så på Futaki. «Og det var bare ham vi hørte det fra.» «Nemlig,» nikket Futaki og tente en ny sigarett med dirrende hender. «Og husker dere hva jeg sa da? Jeg sa at hele denne historien virket tvilsom på meg … jeg likte ikke hele den greia. Men ingen hørte på meg … og så slo jeg meg til ro, jeg også.» Fru Schmidts blikk vek ikke fra Futaki, som om hun ville påvirke ham. «Han løy. Ungen … ja, han løy, ganske enkelt. Ikke utenkelig. Slett ikke utenkelig …» Schmidt så nervøst snart på den ene, snart på den andre. «Det er ikke fru Halics som er blitt gal. Det er dere to.» Hverken Futaki eller fru Schmidt svarte; de så på hverandre. «Har du gått fra vettet?!» utbrøt Schmidt og tok et skritt mot Futaki. «Gamle haltepink!» Men Futaki rystet på hodet. «Nei, nei, kompis … Jeg tror faktisk ikke at fru Halics er blitt gal,» sa han til Schmidt, deretter så han på kona og erklærte: «Det er sikkert sant. Jeg går bort til kroa.» Schmidt lukket øynene og anstrengte seg for å være rolig. «De har vært døde i halvannet år. Halvannet år! Det er noe alle vet! Folk pleier ikke å spøke med sånt. Ikke la dere lure av dem! Dette er bare en felle! Skjønner dere? En felle!» Men Futaki hørte ikke etter lenger; han begynte å kneppe frakken. «Det går nok bra, bare vent og se,» fastslo han, og det hørtes på den selvsikre stemmen at han hadde bestemt seg én gang for alle. «Irimiás er en stor tryllekunstner,» tilføyde han smilende og la en hånd på Schmidts skulder. «Han kan til og med bygge slott av kumøkk … hvis han vil.» Schmidt mistet besinnelsen, grep frakken til Futaki og trakk ham inntil seg. «Det er du som er laget av møkk, kompis,» freste han, «men av deg blir det bare gjødsel, det kan jeg fortelle deg. Tror du jeg lar den hønsehjernen din stå i veien for meg?! Å nei, du, kompis! Du får ikke ødelegge for meg!» Futaki holdt blikket hans fast og rolig. «Det har jeg da ikke tenkt, kompis.» «Å nei? Hva skal det bli til med pengene?» Futaki bøyde hodet. «Dere kan dele dem med Kráner. Som om ingen ting var skjedd.» Schmidt var borte ved døren i ett sprang og stilte seg i veien for ham. «Idioter!» skrek han. «Dere er idioter! Dere kan dra til helvete, for faen! Men pengene mine …» og han hevet pekefingeren, «legger dere på bordet.» Han så truende på kona. «Hører du, din elendige … Pengene lar du bli her. Forstått?!» Fru Schmidt rørte seg ikke. Et underlig, uvanlig lys glimtet til i øynene hennes. Hun reiste seg langsomt og tok noen skritt mot Schmidt. Hver muskel i ansiktet hennes spente seg, leppene smalnet, og Schmidt sto nå overfor så sterk forakt og hån at han instinktivt rykket bakover og så forbløffet på kona. «Ikke skrik til meg, din narr,» sa fru Schmidt ganske lavt. «Jeg går ut. Du kan gjøre som det passer deg.» Futaki pillet seg i nesen. «Kompis,» sa han stille, «hvis de virkelig er her, kunne du ikke flykte fra Irimiás uansett, det vet du også. Og da?» Schmidt gikk kraftløst bort til bordet og slengte seg ned på en stol. «Oppstått fra de døde!» mumlet han fremfor seg. «Og disse her biter på … Ha-ha-ha, jeg må le!» Han slo neven hardt i bordet. «Ser dere ikke hva spillet går ut på?! De har fått snusen i noe, og nå vil de lokke oss frem … Futaki, du burde iallfall ha vett til …» Men Futaki hørte ikke etter; han sto ved vinduet med hendene foldet bak ryggen og sa: «Husker dere ikke? Den gangen hyren var ni dager forsinket og han …» Fru Schmidt avbrøt i en streng tone. «Han fikk oss alltid ut av klisteret.» «Jævla forrædere. Jeg burde ha visst det,» murret Schmidt. Futaki flyttet seg fra vinduet og stilte seg bak ham. «Hvis du nekter å tro det,» foreslo han, «kan vi sende kona di i forveien … Hun kan si at hun leter etter deg, for hun kan ikke forestille seg … og så videre …» «Men du kan være sikker på det,» bemerket kona. Pengene var fortsatt i fru Schmidts behå, for Schmidt var også overbevist om at det var det sikreste stedet, selv om han likevel helst ville ha festet dem der med hyssing, og det var så vidt de fikk ham til å sette seg på stolen igjen, for han skulle til å lete etter noe. «Vel, da går jeg,» sa fru Schmidt og tok lynraskt poplinsfrakken på, dro på seg støvlene, løp av gårde og ble snart borte i mørket langs kjerreveien som førte til kroa, i de dype grøftene på hver side for å unngå sølepyttene, og hun snudde seg ikke en eneste gang for å se seg tilbake, lot dem bli igjen: to utviskede, regnvaskede ansikter ved vinduet. Futaki rullet en sigarett og blåste røyk, lykkelig og håpefull; all spenning ble borte, han følte seg lett, lot blikket fare over taket: han tenkte på maskinrommet i pumpehuset, hørte allerede de urørlige og livløse maskinene, som etter så mange år hostende, knirkende, strevende tross alt startet igjen, og det var som om han kjente lukten av de nykalkede veggene … da de hørte at inngangsdøren ble åpnet, og Schmidt rakk akkurat å sprette opp før fru Kráner sa: «De er her! Har dere hørt det?» Futaki reiste seg, nikket og satte hatten på hodet. Schmidt hadde falt sammen ved bordet. «Mannen min har dradd allerede,» stotret fru Kráner, «han bare sendte meg hit for at jeg skulle si det i tilfelle dere ikke visste det, men dere vet det vel alt, vi så fra vinduet at fru Halics var her, men nå går jeg, jeg vil ikke forstyrre, og mannen min hilser og sier at vi bare skal gi blaffen i de pengene, de er ikke for sånne som oss, sa han, ja … det har han jo rett i, for å skjule oss og flykte, uten en rolig natt, nei ellers takk, og Irimiás, dere får se, og Petrina, jeg visste at det ikke var sant, noe av det, kors på halsen, jeg har aldri stolt på den slu Horgos-gutten, det er noe med øynene hans, for dere kan selv se at han bare fant på alt sammen, og vi trodde det, men jeg sier dere, helt fra begynnelsen …» Schmidt gransket fru Kráner mistenksomt. «Så du er også med på det, hva?» sa han og lo kort. Fru Kráner hevet øyenbrynene og forsvant forvirret ut gjennom døren. «Kommer du, kompis?» spurte Futaki så, og stanset et øyeblikk på terskelen. Schmidt gikk foran, Futaki snublet etter ham, vinden smelte frakkeskjøtene bakover, med stokken følte han seg frem på veien i stupmørket, med den andre hånden holdt han på hatten så den ikke skulle fly ned i sølen, og det nådeløse øsregnet skylte bort Schmidts banning sammen med hans egne optimistiske og oppmuntrende ord, som han stadig gjentok: «Du må ikke angre, kompis! Bare vent og se for et herlig liv vi får! Gull og grønne skoger!»