Louise Candlish

4

Luna

Våre innerste hemmeligheter

Prolog

Selv om hun hadde øvd seg på det hun skulle si om og om igjen, lød det på ingen måte slik hun hadde ønsket. Det første ordet – navnet til sønnen hennes – ble fullstendig borte i en nervøs svelging, og hun måtte gjenta det for å bli hørt.

«Det er noe jeg må snakke med deg om. Noe viktig.»

«Ja vel? Hva har jeg gjort nå?» Han kikket ut fra det lille kjøkkenet, hvor han sto ved benken og skjenket melk i kaffen deres, og et kort øyeblikk var han fem år gammel igjen, litt spent på om han ville få kjeft, men sikker på at hun kom til å være rettferdig – det var hun alltid. «Ikke si at du og pappa vil ha tilbake depositumet for leiligheten allerede?» Han smilte, tilbake i nåtiden igjen, blid og selvsikker, overbevist om at hun aldri ville be ham om noe som var for vanskelig.

«Vi setter oss,» sa hun. «Det er noe viktig jeg har å si, og det kommer til å bli et sjokk.»

Han så fort på henne med en liten rynke i pannen, men sa ikke noe mens han satte kaffekrusene på plass på bordet – en gammel, kvadratisk eikeplate, som egentlig hadde tilhørt søsteren hennes, og som virket noe malplassert i en liten byleilighet. Som de fleste som etablerte seg for første gang, hadde han fått nesten alt brukt fra familiemedlemmer. Da de hadde kommet med bordet – sammen med en lenestol og mye annet ting og tang – hadde mannen hennes sagt spøkende: «Du kan ikke forvente at de skal kjøpe sine egne møbler, kan du vel? Ikke nå som brennevin og sigaretter er så kriminelt dyrt …»

Men den dagen, for bare noen dager siden på kalenderen, virket allerede nå som om den tilhørte en annen tidsalder. Tiden før hun fortalte det.

Jeg skulle ikke ha ventet så lenge. Jeg skulle ha fortalt det for mange år siden.

Hun hadde satt seg i hjørnesofaen, og han plasserte seg i lenestolen rett overfor henne. Han hadde en naturlig ledighet, som han hadde hatt helt siden han var liten. Hun nikket som takk for kaffen, men torde ikke å løfte koppen i frykt for at hendene hennes skulle skjelve så mye at hun sølte.

«Hva gjelder det, da?» svarte han, uskyldig, vakker.

Hun kunne allerede se for seg det trøstesløse ansiktsuttrykket hans, de bøyde skuldrene, skriket som kom over leppene hans. Hun følte at hun bar hjertet hans i sitt eget bryst. Når hans brast, brast også hennes.

Hvordan kunne hun ha ventet noe annet?

Endelig trakk hun pusten, og kroppen reagerte på oksygeninntaket som om det var første gang den var i befatning med det, som om det var noe ukjent, som den nesten ikke kunne tåle.

«Det gjelder pappa,» sa hun.

Kapittel 1

Lørdag

Senere kunne ikke Ginny tro at hun den første dagen knapt nok hadde lagt merke til hvor vakker innsjøen var. Og der de satt, like ved vannkanten, med øya San Giulio rett til venstre, var utsikten nesten for perfekt komponert til å være virkelig. Den var som i et maleri, hvor kunstneren hadde arrangert de enkelte elementene for å tilfredsstille sine egne personlige lover for perspektiv.

Det var et lite paradis, sa Adam, og siterte fra reiseboken han hadde lest på flyet. Kanskje den mest perfekte utsikten i hele Italia. Betydde ikke det per definisjon også det vakreste utsynet i hele verden? Men Ginny oppfattet hverken konseptet eller synsinntrykket, og hun trodde ikke at fjorten dager ville komme til å endre noe.

Huset de leide, hadde sin egen lille hage ved innsjøen, med et steinbord og fire stoler, alle røft utskåret i form av sopper. Det fantes også et par lange, lave kurvstoler, stilt i en perfekt vinkel i forhold til hverandre, som om de var spesielt beregnet på rekonvalesens. Fra sitt utsiktspunkt i vinduet ovenfor, beregnet hun at hvis man trakk en av stolene bort til kanten av plenen og lente seg til siden, ville man være så nær vannet at man kunne dyppe fingrene i det. Man kunne dyppe hele seg i det, egentlig. Det var ingenting som hindret en i å la seg gli ned fra stolen og rett ned i det kalde vannet. Eller man kunne gjøre det ordentlig – gå bort til steinmuren ved innsjøen, strekke armene opp mot himmelen og stupe ut i det. Svømme tvers over dette berømmelige paradiset ut til øya.

Men hun var temmelig sikker på at hun ikke ville ha krefter til det. Og selv om hun hadde det, hadde hun ikke noe ønske om det.

«Hva synes du?» spurte Adam, som plutselig sto ved siden av henne foran de franske vinduene i stuen. Sammen med den store peisen fikk de det lille rommet til å virke mer storslagent enn det egentlig var. Ginny visste at Adam var fornøyd, til og med takknemlig, for det de hadde funnet da de låste opp døren og gikk opp trappene. Leie av feriehus var et sjansespill i beste fall, og han hadde anstrengt seg enormt for å finne det rette stedet. (Han hadde ikke stolt på Internett, men personlig besøkt et reisebyrå i Vest-London, som spesialiserte seg i nettopp slike ting. Det kalte seg Det skjulte Italia.) Selv om hun var sikker på at hun ville ha følt akkurat det samme uansett hvor de hadde havnet, trodde hun ikke han kunne ha holdt ut skuffelsen hvis de hadde kommet til en dårlig utsikt eller et stygt interiør. Han kunne nok virke som den sterkeste av dem – sannheten var at han var den sterkeste – men det betydde ikke at han ikke var sårbar, på sin egen måte,

«Det er vakkert,» sa hun og klarte å vise en aldri så liten interesse. «Jeg har aldri bodd i et båthus før. Det føles … fredelig.»

«Ja, det var tanken. Italia uten mange mennesker. Ingen køer, ingen cruiseskip, ingen turistgrupper …» Han så seg rundt etter andre ting han kunne være foruten. «Ingen datamaskin, ingen TV …»

Ingen barn.

Men ingen av dem sa det.

Han begynte å åpne vinduene. «La oss få luftet ut litt her!» Luften som strømmet inn, var mye varmere enn den som var inne, og den lune følelsen var uvirkelig etter det kalde London-regnet.

«Jeg kan ikke begripe at reisen gikk så fort,» sa Ginny.

Adam så ut som om han var uenig i det, men hun begynte å bli vant til ikke å stole på sin egen bedømmelse og sa ikke noe mer om det. Bil, fly, taxi, drassing på bagasje og køer … det var mulig at det hadde vært en slitsom reise, men hun hadde bare ikke lagt merke til det. Dagene, timene bare gikk, og hun kunne ikke gjøre rede for dem. Hun hadde tenkt på om det var fordi hun ikke ville at tiden skulle gå. Hun ville holde fast på den før den tok henne så langt bort fra den dagen hun regnet som sin lykkeligste, dagen før livet deres kollapset. Femte april. Og de hadde vært mer enn lykkelige, de hadde vært i den syvende himmel.

Noen ganger tenkte hun at det ville ha vært bedre hvis verden hadde gått under den dagen, eller den natten, mens de sov, i evig uskyldighet.

«Vel, skal vi pakke ut?» spurte han besluttsomt. Men da han så uttrykket hennes, fortsatte han: «Jeg kan gjøre det hvis du vil hvile.»

«Nei, jeg skal hjelpe til.»

Hun fulgte etter ham inn i båthusets eneste soverom, som var enda mindre enn stuen. Halvparten av gulvplassen utgjorde gjennomgangskorridoren til trappen som førte direkte ut i hagen – hovedinngangen var på den andre siden av huset, mot veien. Det var lavere under taket også, veggene hadde trepanel, og det fantes bare en liten lampe med skjerm til belysning. Kanskje det var meningen at man skulle ønske å klare seg med bare stearinlys, for rommet var tydeligvis innredet med romantiske baktanker. Det var nystrøket, hvitt sengetøy på den polerte tresengen, friske blomster i en blå mugge på bordet, og foran vinduet hang det bare én lengde av tynt, hvitt stoff, som lot til å bevege seg uten at det var antydning til vind i luften, som om den var vektløs. Men dette var Italia, og badet fikk en til å heve øyebrynene, siden det var uten badekar, bare et lite dusjhjørne, en vaskeservant og WC. Ikke engang et lite sittebadekar, som finnes på noen hoteller. Hjemme var Ginny vant til å tilbringe flere timer i badekaret, ofte med vannet helt opp til haken, så det nesten flommet over kanten, varmt og bølgende så det nesten lullet henne i søvn. Hvis hun planla godt, kunne hun stå opp, ta på seg frottékåpen og legge seg, nesten uten å komme til bevissthet. Hun var skuffet over at det trikset ikke kunne brukes her.

«Kom igjen,» sa Adam bak lokket på kofferten. «Det tar ikke langt tid, og det er deilig å få gjort det ordentlig med en gang.»

De begynte å få klærne på plass i garderobeskapet og kommodeskuffene, og da de var ferdige, fant han et skap ved siden av hoveddøren hvor det var plass til de tomme koffertene. Han hadde blitt merkbart mer nøye i det siste – noen ville si det var manisk – og trakk ut praktiske arbeidsoppgaver så lenge som mulig, og det var alltid en ny som ventet, så han ikke skulle risikere for lange brudd i konsentrasjonen. Ginny var helt motsatt. Før hadde det vært hun som var best organisert, men nå brydde hun seg ikke om hva som ble plassert hvor eller hvordan noe så ut. Hun kunne godt ha bodd i kofferten i to uker, hatt på seg de samme klærne hver dag og snublet i sko hver gang hun kom inn i rommet. Hvilken rolle spilte det? Det forandret ikke på noe.

Selv om de var ferdige med å pakke ut, fortsatte Adam å ta korte runder rundt i rommet, som en katt som måler opp størrelsen på sitt nye territorium. Hun betraktet ham fra sengen og lurte på om han også hadde lagt merke til at den intime trangboddheten som gjorde dette stedet så romantisk i deres tilfelle kunne komme til å føles klaustrofobisk.

Endelig lot han blikket hvile på henne, som om han ikke kunne utsette det lenger. «Jeg går kanskje inn til landsbyen for å utforske litt. Det er bare ti minutters gange på stien langs innsjøen, tror jeg. Blir du med?»

Ginny reiste seg med en anstrengelse, trakk til side den lette gardinen og så enda en gang utover den lille hagen og kurvstolene, som kunne tilhørt et hvilehjem. «Jeg tror jeg blir her og leser en stund. Men vi kan vel gå ut og spise middag senere?»

«Selvfølgelig.» Adam nikket, glad for dette initiativet fra hennes side. «Jeg ser om jeg finner et sted der inne. Men jeg er sikker på at jeg har hørt at de spiser eselkjøtt oppe i fjellene … Hva heter ‘esel’ på italiensk?»

Hun hadde ingen anelse og svarte ikke. Det var noe annet hun hadde mistet, evnen til å føre en samtale utover den nødvendige utvekslingen av dagligdags informasjon. Han var vant til dette og sa heller ikke noe mer, men kysset henne farvel. Mens han gjorde det, sto hun stiv, uten å blunke. Det var først da hun hørte skrittene hans i tretrappen og at ytterdøren ble lukket bak ham at hun tillot seg å bevege kroppen igjen, som om hun hadde ventet på at en inntrenger skulle forlate huset før hun våget å snike seg ut fra skjulestedet sitt.

Sinnssyk oppførsel, uforståelig.

Hun klarte ikke å åpne en av pocketbøkene som Adam hadde kjøpt til henne på flyplassen, men grep isteden en mappe merket med «Til leietakerne», som lå på benken på kjøkkenet. Hun satte seg på en av hagestolene og myste mot solstrålene som ble reflektert fra det hvite papiret:

Kjære Mrs. og Mrs. Trustlove,

Velkommen til båthuset i Villa Isola, Ortas elskede arabiske eventyr. Vi vet at dere vil få det deilig her! Ortasjøen er sannsynligvis den minst kjente av de italienske innsjøene, lillesøsteren til den mer berømte Gardasjøen, Maggioresjøen og Como …

Etter å ha lest bare to setninger, lukket Ginny mappen igjen. Hun fikk vondt i øynene av å lese nå for tiden, akkurat som om de måtte lære seg teknikken på nytt, og anstrengelsen var for mye for hjernen hennes. Og sollyset var så sterkt her! Det føltes som om de var ved ekvator. Hun tenkte at det forklarte klyngen av mørke hoder hun kunne skimte like ved stranden på den andre siden. De duppet opp og ned av vannet ved siden av noe fargerikt og blankt. Adam hadde pakket en badedrakt til henne, selv om hun ikke hadde tenkt å bruke den. Å se sin egen kropp med strekkmerker og hengebryster var ille nok helt privat, om hun ikke også skulle måtte vise den frem til andre mennesker.

Hun så seg aldri i det store speilet lenger. Hun så sjelden på ansiktet sitt heller, bortsett fra om morgenen, for å sjekke at hun ikke hadde tannpasta rundt munnen. Hun trengte ikke speil for å fortelle henne at det engang så kunstferdig klippete håret med de lyse stripene for flere måneder siden hadde blitt erstattet av et rottereir – på sin plass, kanskje, slik at det sto i stil til rynkene som hadde etablert seg rundt øynene. Og øynene, de var fremmede, sjelløse – blåfargen hadde blitt mer grå, vinduene til sjelen stengt.

Hun husket det hun hadde tenkt på tidligere og strakte armen ned mot vannet. Hun hadde hatt rett. Hun kunne dyppe hånden i det. Hun bøyde seg så langt utover stolen hun kunne uten at den vippet, men rettet seg opp igjen, følte seg fylt opp av en svimlende følelse – mistet til og med synet noen sekunder. Men det var ikke noe å bry seg om. Svimmelheten var et velkjent symptom. Hun kunne hele listen og i hvilken rekkefølge de kunne forventes å komme. Men det ekspertene ikke fortalte deg, var at noen ganger er alle symptomene der samtidig, i et massivt, kjemisk angrep, som setter deg helt ut. Det er da du trenger badekaret ditt og det varme vannet helt opp til haken og den velsignede smertefriheten som følger med. Det var det nærmeste man kunne komme følelsesløshet.

Med øynene halvt lukket skimtet hun et par hvite sommerfugler som danset over mønet på den borteste delen av båthuset. Noe hun hadde hørt, antakelig av Adam, dukket opp i hodet hennes: Den gjennomsnittlige levealderen til en voksen sommerfugl er to uker. Var det sant? Og det var noe som hadde en enda kortere levealder, men hun kunne ikke huske hva det var. Noe veldig enkelt, som levde i vannet. Kanskje den fantes ute i innsjøen, svømte rundt akkurat nå, uvitende om sitt korte liv.

Det var den eneste formildende tanken i det som hadde skjedd, tenkte hun: Du visste det ikke.

Etter det måtte hun ha døst av. Da Adam kom tilbake, var det tydelig i hele skikkelsen hans at turen hadde gitt ham en innsprøytning med entusiasme. Han rullet på føttene mens han snakket og brukte hendene for å beskrive piazzaen og de bratte, brosteinsbelagte gatene og den lille kirken på høyden. Han til og med smilte. «Det er et utrolig sted, Ginny! Og vet du hva? Jeg tror vi befinner oss i det opprinnelige båthuset til det rare huset vi så fra veien. Husker du det – den rosa og grønne bygningen med tårn? Jeg skjønte ikke at det var en forbindelse da vi kom, fordi det er separate innganger, men det ligger der, rett bak trærne. Nå skjønner jeg hva reisebyråmannen sa om å dele en molo.»

Ginny pekte på informasjonspakken. «Det står om huset der …» begynte hun, men han gikk forbi henne og snakket over henne.

«Det må være dit man kommer gjennom porten. Jeg lurte på hvorfor den var der …» Og han var allerede gjennom den og lukket det omhyggelig bak seg på sin typiske måte – som var der fremdeles, og som viste at han fremfor alt ønsket å være en god samfunnsborger. Nå kunne hun bare se overkroppen hans, armene, som fremdeles gestikulerte ivrig mens han rapporterte til henne om det han så.

Han oppfører seg som om jeg var helt blind, tenkte Ginny, eller invalid. Han er min pleier. Hun reiste seg møysommelig og så forbi ham mot en stor plen, som endte nede ved innsjøen, med en rekke kastanjetrær med greiner som vokste inn i hverandre og skapte et tak av skygge. Det var en privat molo der også, beskjeden, men velholdt. Hun kunne ikke se selve huset, men uansett hvem det tilhørte, hadde de plen og strandlinje på størrelse med en park, og båthuset lå i et bittelite hjørne av den.

Adam stanset med ryggen mot innsjøen og ansiktet vendt opp. «Jøss, kom og se på dette! Det er ikke et hus, det er et palass! Ser ut til å være tomt, og det er sikkert det beste, for vi vil vel helst være alene, ikke sant? Skal vi snike oss bort ditt og se oss om?»

Det var først da han la til: «Å, Ginny,» og kom løpende tilbake gjennom porten mot henne at hun forsto at hun hadde sunket tilbake i stolen og begynt å gråte. På et øyeblikk knelte han på bakken ved siden av henne og klemte den høyre armen hennes mot den harde kanten på kurvstolen mens han trykket henne inntil seg i en litt klønete omfavnelse.

«Vi skal komme gjennom dette,» mumlet han. «Jeg lover deg at vi skal det. Jeg vet at det var riktig av oss å reise hit.»

Han holdt henne litt lenger, sa at han elsket henne. Slik Ginny hørte det, var det Jeg elsker deg, med en sørgmodig understreking av «jeg», som om han bare bekreftet det hun allerede visste – at alle andre i hele verden hadde forlatt henne.

Kapittel 2

Søndag

«Alt i orden, alle har belter på? Da drar vi! Andiamo!»

Bea betraktet mannen sin, som grep girspaken som om han håndhilste på en gammel venn. Han var overstrømmende munter og bukserte den store leiebilen mot utkjørselen fra flyplassen som om det ikke var noe annet i hele verden han heller ville enn å kjøre på feil side av veien blant verdens farligste gærninger. Hvis hun hadde sittet bak rattet, ville hun ha holdt fingrene hardt rundt rattet og ventet anspent hver gang det ble gult lys, men ikke Marty. Han var et av de menneskene som så på bilkjøring som en sport som ga ham like stor glede som å stå på ski eller seile eller ha sex. De italienske veiene skremte ikke ham – de smale landeveiene hvor to biler bare kunne passere hverandre på håret, den plutselige overgangen til en mørk tunnel etterfulgt av blendende solskinn, autostrada-systemet som krevde at bilene køet seg opp som veddeløpshunder ved portene – han elsket alt dette.

Barna ble naturligvis smittet av energien og humøret hans, akkurat som de hadde pleid i feriene da de var små. Han hadde oppført seg som besatt fra det øyeblikket de hadde samlet seg på Gatwick, klappet hverandre på ryggen, klemt skuldrene til hverandre og møtt hverandre med high fives. På et visst tidspunkt hadde han også løftet Pippi opp i luften i en slags isdansbevegelse (hun var tyngre enn Esther, men likevel – jenta til pappa, var jenta til pappa). Ansiktsuttrykket hans var superlykkelig, også, akkurat slik fotografene ville ha det – «Det var flott, men denne gangen kan alle se mye gladere ut!» – som om reisen skulle fotograferes til deres neste katalog. Da de sjekket inn, så hun at folk tittet på dem fra skrankene ved siden av, sikker på at han måtte være en kjent person.

Og det var han.

Hun var ikke helt immun selv heller. Til og med etter vel tjue år sammen med ham, tvang Bea seg til å snu seg bort fra den bestemte profilen og smile over skulderen til de to døtrene i baksetet. Ved et raskt blikk ville man aldri ha gjettet at Esther var den eldste og ledet med tre år, delvis på grunn av måten hun kledde seg på, men først og fremst på grunn av måten søsteren kledde seg på. Esthers holdning til klær var at hun ville være forberedt på når som helst å måtte stille opp i en selvforsvarstime (men så vidt Bea visste, hadde det ikke skjedd), og hun satset derfor på løpetights, T-skjorte og fleecegenser. Pippi, derimot, mente at få steder ga henne så mange tilskuere som en internasjonal flyplass. Derfor hadde hun valgt å opptre offentlig i en blank, halvlang, svart kjole, høyhælte, romerske sandaler (som om ikke det var en selvmotsigelse i seg selv) og nok sølvsmykker til å vekke sterk irritasjon i køen gjennom sikkerhetskontrollen.

Dom satt alene helt bakerst ved siden av en stabel med kofferter og klesstativer og – Martys idé, ikke hennes – en stor reklameparasoll. Hun kunne bare se en del av ansiktet til sønnen og hadde ennå ikke klart å fange blikket hans på reisen, men hun visste utmerket godt at av de tre søsknene var det han som gledet seg minst over farens forestilling den dagen, han som var minst innstilt på å leke lykkelig familie. Det var flaks at han hadde blitt med i det hele tatt, og muligheten for at han skulle bråsnu og dra tilbake til London var større enn at Marty gjorde det – hvilket sa mye, om man skulle være statistisk korrekt. Fire av de fem siste feriene hadde blitt avbrutt av den grunn. Men hun ville ikke tenke på det, ikke nå, ikke før de engang hadde kommet frem til hotellet. Hun ville vente til hun hadde sett rommet og utsikten før hun tillot bekymringene å trenge seg på. Hun ville vente til hun hadde prøvd kvaliteten på madrassen før hun nok engang henga seg til søvnløse netter. Og, hvem visste, kanskje det ville gå bra. Kanskje hun kunne finne en mulighet til å få snakket med Dom igjen og overtale ham til å la henne hjelpe til med å dempe frykten hans.

«Jeg tror det er på tide med et stikkord,» erklærte Marty, og idet han snudde seg mot henne (hun ville ikke sluppet veien med blikket et øyeblikk), ble smilet hans dobbelt så bredt, det djevelske gliset hans. Det var en stund siden hun hadde sett ham så glad, og hun kunne ikke annet enn å føle glede hun også. Gammel vane, sa hun til seg selv, det var det det var.

«Å, ja? Kom igjen, da, hjelp oss ut av fortvilelsen.»

Han lo av ordvalget hennes og kikket i speilet. «Du også, Esther.»

Esther lente seg forover mellom setene. «Jeg også, hva for noe?»

«Jeg også, hva for noe,» apte Marty med det mistenksomme tonefallet sitt, som om det var fryktelig morsomt. Han var ikke den som behandlet familien sin mindre sjarmerende enn fremmede mennesker – de fikk alle oppleve hans sterke karisma. «Greit, her kommer stikkordet: Dere to skal lage mye mat.»

«Lage mat? Ærlig talt? Åh.» Esther lente seg avslappet tilbake før hun stakk hodet frem igjen, og nå stønnet hun tungt. «Herregud, pappa, ikke si at vi skal filmes mens vi driver en B&B eller noe like forferdelig?»

«Jeg har i hvert fall ikke tenkt å tilbringe ferien med å servere cappuccino til en gjeng med idioter,» erklærte Pippi, med en stemme som mente alvor. «Jeg kan si med en gang at den kontrakten vil ikke jeg inngå.»

Marty stønnet. «Hvem har sagt noe om deg, Pipkins? Dere er morsomme! Hvorfor skulle jeg ta der med til Italia for å drive en B&B? Jeg har jo sagt at dette skal bli en drømmeferie, ikke sant? Og dere vet at vi ikke driver med sånne reality-greier. Ser dere Melissa i bilen bak oss?»

De tre kvinnene kunne ikke la være å snu seg, som om Melissas svarte Mini virkelig kjørte bak dem i stor fart på autostradaen. Melissa var pressesjef, PR-sjef, salgssjef, og Bea likte henne både på grunn av hennes manglende seksuelle tiltrekningskraft på Marty og hennes profesjonelle dyktighet. Riktignok var det ikke hun som lå bak dem, men en ung mann med veldig høyt hår i en veldig lav Alfa Romeo, som var svært ivrig etter å kjøre forbi dem.

«Ærlig talt, hvis dere ikke har større forventninger …!» Marty smilte skjevt til Bea igjen. «Vet dere hva? Da tror jeg sannelig dere kan få leve i uvitenhet en stund til …»

«Å, Marty, gi deg, dette er ikke rettferdig. Vi er her nå, så du kan like godt fortelle det.»

«Nei. Dere får ikke mer ut av meg.»

«Jeg orker ikke dette,» stønnet Pippi. «Nå må vi være fremme snart, så jeg får ladet telefonen. Nærmer vi oss, pappa?»

Faren eksploderte i latter. «Hun sa det! Hørte du det, Bea? Pippi sa det! Nå kan jeg slappe av. Ingen skikkelig familieferie er i gang før det spørsmålet er stilt!»

Det kunne nesten helt sikkert bli brukt i neste vår-/sommerkampanje. Men Bea måtte beundre ham for at han ikke hadde røpet den store hemmeligheten. Det var først da de sjekket inn at hun hadde fått vite at de skulle til Italia, men det virket som om barna i hvert fall hadde visst det. Helt til da hadde han avverget alle spørsmålene hennes med å rope: «Jeg skal ordne med pakkingen!» eller «Bare stol på meg!» Det var mye å be om, men under omstendighetene hadde hun latt være å påpeke det. Og uansett hva annet som skulle skje denne sommeren, kunne hun ikke nekte ham – eller seg selv – gleden av en ferie med bare de fem – kanskje, helt sikkert, den siste de kom til å ha som en familie. De hadde ikke fått det til de siste tre årene, ikke siden Dom begynte på universitetet samme år som Esther tok friåret sitt, ikke siden Martys timeplan hadde begynt å ligne svært på utenriksministerens. Nei, utsiktene til å samle hele Sale-familien i samme bil med koffertene pakket, timeplanen frigjort og venner og partnere satt på sidelinjen, virket på Bea som en Guds nåde – eller Marty Sales – det kunne være lett å anta at de var en og samme person.

Etter at de hadde svingt av fra autostradaen og kjørt gjennom et par landsbyer fortere enn hun klarte å få med seg navnet på dem, kom de til en avkjørsel til venstre, hvor det sto et skilt med Lago d’Orta, men isteden svingte han til høyre på en smal vei gjennom en skog mot et sted hun aldri hadde hørt om. Hun følte at han kikket fort bort på henne og la ansiktet i forventningsfulle folder. Men det var bare å beklage at hun fra det øyeblikket hun hadde sett at de kjørte mot Milano hadde håpet at målet var Ortasjøen. De hadde vært ved Comosjøen for noen år siden, bodd i et elegant hus med egne hurtigbåter og kajakker og et lite, smalt svømmebasseng, med strøm som kunne aktiveres med en bryter. Det hadde ikke tatt lang tid før Marty og ungene – og en håndfull lokale personer som han hadde trukket med i leken – deltok i en slags konkurranse med nøyaktig tidtaking og medaljer.

De hadde vært på dagsbesøk i Orta mot slutten av ferien, da spenningen med vannsporten hadde avtatt, og Bea ønsket straks at det var der de hadde vært de to ukene. Ortasjøen var liten og grønn og stille, mer som en engelsk innsjø enn den glamorøse, dramatiske Comosjøen. Den hadde også en slags melankoli, som hun ikke hadde forstått før da at hun likte så godt, den følelsen man fikk når et sted var glemt av alle, unntatt en liten turistminoritet. De hadde parkert i den største byen, ikke stort mer enn en landsby, egentlig, og blitt fraktet over vannet til en liten øy, hvor de hadde sett et kloster der det fremdeles bodde nonner, og tatt en drink på terrassen over innsjøen.

Men det hun husket best, var en bygning hun hadde fått øye på på båtturen tilbake, synlig bare fra vannet og bare et kort øyeblikk. Det var et absolutt galmannsverk, et orientalsk palass i miniatyr, malt i grønt og rosa. Mellom de klassiske, kjeksfargede villaene med kontrastfarger – men alltid smakfullt sammensatt – og vinduslemmer, hadde den skilt seg ut som et morsomt ansikt mellom alle de vakre, det eneste som rakte tunge til dem.

Kanskje de kunne få tatt en tur til Orta denne gangen også, tenkte hun, hvis de ikke skulle så mye lenger unna. Uvitenheten hadde begynt å miste sin sjarm og spenning.

«Vannet er sikkert fantastisk,» sa Marty og myste mot et kaotisk veikryss litt lenger fremme. «Det har regnet mye hele den siste uken, og nå er alt grønt og luften ikke så fuktig. Forhåpentligvis vil det bety at det ikke er så mye mygg her heller.»

Det var som om han kontrollerte elementene ovenfra et sted. Zevs Sale. Bea så for seg at de ankom hotellet i den samme brennende heten som fikk luften over asfalten til å dirre og skinne gjennom frontruten, og så ville en perfekt bris oppstå fra intet, og flekker av himmelsk skygge følge henne der hun gikk.

I et intervju en gang hadde mannen hennes blitt bedt om å si med ett ord hva han mente var hemmeligheten bak suksessen hans, hemmeligheten med enhver suksess i forretningslivet like fenomenal som hans. Uten å behøve å tenke seg om hadde han sagt «timing». Hun burde ikke ha blitt overrasket da han hadde fortalt om denne ferien. Timingen var perfekt, noe i nærheten av briljant, for det var det eneste han kunne ha gjort – bortsett fra kanskje å avsløre av at han var dødssyk – som kunne ha fått henne til å holde seg i ekteskapet en stund til. Hun hadde bestemt seg allerede i mars og hadde forberedt seg mentalt på å si fra om det i juli, bare Pippi var ferdig med eksamenene sine – omtrent nå, faktisk. Ironien i det hele var selvfølgelig at Marty ikke visste noe om disse private tankene hennes. Han trodde de hadde det helt fint. Det var det virkelig geniale med timingen – den var ikke et resultat av erfaring eller strategi, det var en sjette sans, en gave han hadde.

Så ofte de hadde snakket om hvordan det ville føles når lille Pippi ble ferdig med skolen, den siste av ungene som oppnådde sin selvstendighet. Den siste som fylte atten. Alle visste at det bare var en ny fase i det å være foreldre – og den neste fasen, som Bea hatet lidenskapelig, var at redet ble tomt. Men ettersom milepælen nærmet seg, hadde hun ikke villet snakke om det, redd for at det ville endre hennes egen beslutning, og hun hadde vært takknemlig da Marty lot til å ha glemt det helt. For, tross alt; når Pippi kom i gang med motekarrieren sin, kom hun til å jobbe i samme bransje som ham, kanskje til syvende og sist også for Sale-merket, så betydde det at han ikke mistet henne fullstendig.

Men han hadde ikke glemt det, han hadde visst det, og han hadde planlagt denne mystiske reisen.

«Jeg vet at jeg har neglisjert dere i det siste,» hadde han sagt. Marty gjorde dette helt naturlig, uten baktanke, snakket om Bea og barna som én organisme – en vane som ikke hadde gjort det lettere å diskutere ekteskapet deres. «Med alt som har skjedd i USA, har det vært umulig å tenke på noe annet de siste årene. Men nå har jeg akkurat fortalt Ed at jeg reiser bort med dere. Jeg har tømt kalenderen. To uker, en ordentlig ferie.»

«Når, da?» spurte Bea.

«Fra neste helg.»

«Hva?» Det hadde vært meningen at de skulle besøke venner i Irland på den tiden, og flybillettene var bestilt for flere måneder siden. Bea hadde planlagt å være borte en uke, og Marty, hvis han kunne få det til, et par dager. Ingen av barna skulle være med, selv om Pippi hadde sagt at hun kanskje ble med faren hvis hun ikke hadde noe bedre å finne på. «Hva med Tom og Julia?» spurte hun. Hun ble sint for å ha blitt overrumplet på denne måten, akkurat på samme tidspunkt som hun hadde tenkt å begynne å frigjøre seg fra ham. Hun sa det ikke, men hun hadde absolutt ventet at han i siste liten ville trekke seg fra turen til Irland på grunn av arbeidspresset.

«Avlyst.» Han hugg i luften med den høyre hånden, som en tryllekunstner som kunne få ting til å dukke opp – og forsvinne – med en ekstravagant bevegelse.

Bea begynte å protestere. «Men det kan vi ikke gjøre mot dem, det er for sent å – »

«Ikke tenk på det,» sa han og trakk på skuldrene. Det var en myte at mektige menn viste sin autoritet med brask og bram, Beas opplevelse var at de kommanderte verden med et lett skuldertrekk. «Det var greit for dem da jeg forklarte det.»

«Forklarte hva, Marty?»

Øynene hans glitret ertelystent. «At jeg tar dere med meg, selvfølgelig. Og tro du meg, du kommer til å få ditt livs opplevelse.»

Hun var faktisk svært forbløffet, for han hadde ikke ordnet med en ferie for familien i hele dens levetid. En og annen weekend, ja, for lenge siden, da hun måtte få et avbrekk fra de små barna hvis hun skulle hindres i å kaste seg ut av et vindu, men ikke klarte å organisere det selv, fordi hun brukte atten timer i døgnet fordelt på klesvask, flasker og bleier, og de resterende seks svette timene i den skjærsilden som skulle være søvn. Han hadde tatt henne med til Cotswold, til kysten av Kent, til og med en gang til Paris. Hun husket hver eneste av disse helgene som en spesiell blanding av velsignet avslapping og verkende lengsel, og sex, sånn sex som både skulle ta igjen for det tapte og være noe å leve på i tiden fremover, sånn sex som innen den tiden da Pippi ble født, som oftest ble avlyst, sammen med weekendene i seg selv.

«Hør her, vi kan ikke bare reise bort i to uker og glemme alt som står på timeplanen,» sa hun, engstelig for hva han kunne finne på for slags sprell av mange slags grunner. «Det er ikke lang nok tid til forberedelser.»

Det var da han presenterte sitt mesterstykke: «Det blir bare oss og barna. Ingen forretningsforbindelse eller venner. Bare deg, meg, Dom, Esther og Pips. Jeg skal ikke engang oppgi adresse og telefonnummer til kontoret.»

«Ingen forretningsforbindelser?» sa hun tvilende.

«Stemmer.» Han virket litt mindre overbevist nå, men bare litt. «Jentene er med på det allerede.»

«Jentene, ja.» Partneren til Esther jobbet i Guatemala hele sommeren, så det ville ikke bli noe problem. Esther skulle reise etter henne i midten av august og hadde litt usikre planer frem til da, uansett. Og når det gjaldt Pippi, hadde hun fri hele sommeren før hun skulle jobbe for en av leverandørene til Sale i seks måneder, fulgt av et friår, hvilket egentlig betydde jakten på verdens beste strand. Hun hadde ingen kjæreste for øyeblikket, hadde erklært seg som ungkarskvinne etter en rekke mislykkede lokale romanser – «lokal» var hennes eget uttrykk, som om det bare var et tidsspørsmål før hun levde et internasjonalt liv. Men Bea visste at hun ikke skulle bekymre seg for dette. Pippi var lik faren. En del av henne ville alltid være singel, selv om hun var dypt forelsket i noen.

Nei, det var Dom som var problemet og grunnen til den sjeldne sprekken i Martys selvsikkerhet. Det var ikke mulig at han ville være villig til å reise fra kjæresten sin, Chloë, som, og det ble tatt som en selvfølge, ellers var med på alle familiebegivenheter, også ferier. Og ikke bare det, men de to hadde nettopp flyttet inn i en leilighet som de delte med studievenner, og å trekke Dom ut av dette for to uker, nå som de nettopp hadde begynt å bo sammen, var utenkelig.

Og slik så det ut – til å begynne med. Dom var altså ikke om bord, og faren sto overfor noe nytt og ukjent; nederlag. Men dagen før avreisen hadde Bea hatt en foruroligende samtale med sønnen sin, en samtale som hadde satt dem i en fastlåst situasjon. Hun hadde aldri forestilt seg at han ville ombestemme seg og bli med til Italia, ikke før Chloë kom inn på scenen og oppfordret ham til å gjøre nettopp det, komme seg bort fra London og være sammen med familien, tenke gjennom tingene. Og Marty hadde fått det som han ville, uten å vite hvorfor.

«Snart fremme,» sa Marty syngende og muntert, og hun begynte å følge med på veien igjen. På skiltene sto det «Orta San Giulio», noe som var forvirrende, siden de ikke hadde tatt avkjøringen for en liten stund siden og nå var på vei i motsatt retning. Beas indre navigasjonssystem hadde plassert dem et sted i landskapet ovenfor Torino, men, nei, her sto det et skilt med tre kurvede blå linjer mot blå bakgrunn – innsjøen – men de kunne ikke være på vei mot den?

«Tok du ikke nettopp veien bort fra Orta?» spurte hun mannen sin undrende. «Hvordan skal vi komme inn på den igjen?»

«Kjentmannstips,» sa han lurt. «Skiltet er bare beregnet på tungtrafikk. De som er kjent her, tar veien gjennom skogen.» Mens han snakket, bremset han forsiktig og svingte inn mot venstre, hvor en stor smijernsport markerte inngangen til en brosteinsbelagt innkjørsel. Ordene Villa Isola var synlige på muren, og med litt mindre skrift under, Privat eiendom.

Det lød et plutselig utbrudd fra baksetet: «Er det her?» Pippi strakte hals forbi søsteren for å se bedre. «Pappa, dette er jo helt sprøtt!»

«Ikke akkurat stedet å gjemme seg bort på,» la Esther til, tydelig lettet.

Usikker strakte Bea seg forbi Marty og rullet ned vinduet på hans side. Et øyeblikk følte hun at hjertet begynte å smelte sminken hennes og krølle håret. «Å, du godeste,» sa hun lavt. Under seg følte hun kroppet hans i rolig og kjølig forventning.

Det var det huset, det hun hadde blitt så fascinert av for så mange år siden. Hun hadde aldri trodd at hun skulle få se det igjen, men her var det i all sin overdådige eventyrprakt, tre etasjer malt i grønt og rosa, med karnapper, buer og utskjæringer, og på toppen av bløtkaken raget en minaret som et tent lys. Portene gled til side – hvordan? Ingen av dem hadde trykket på noe – og mens bilen gled sakte inn mot parkeringsplassen, fikk de et bedre inntrykk av størrelsen på eiendommen, som var hjem for hundrevis av trær. Lerketrær, palmer, furu og sitrontrær. Skråningen ned mot en stor gressplen var oppdelt i terrasser, og ved plenen nede ved vannkanten, sto rader og klynger av trær som kastet skygge. Bortenfor der igjen kunne de se øya, mini-Venezia som fløt midt ute i innsjøen.

«Hva er dette – en kokkeskole, eller noe sånt?» spurte Esther. Hun hadde tydeligvis tenkt mye på det stikkordet faren hadde gitt for en god stund siden.

Marty ristet på hodet. «Nei, det er lenger borte i veien, den berømte restauranten Casa Mista. Det er her vi skal bo. Vi har dette stedet helt for oss selv i to uker.»

«Det er enormt,» sa Pippi og lo. «Hvor mange soverom er det her?»

«Syv. Åtte bad. Og tre solterrasser. Og så har vi en liten privat strand ved innsjøen. Ingen båt, men det kan vi sikkert ordne med.»

Esther og Pippi hylte som småunger mens de løsnet bilbeltene og åpnet dørene. Ikke engang Dom kunne la være å gjøre store øyne mens han betraktet det storslagne byggverket.

Matty satt fremdeles i bilen og snudde seg mot Bea. Ansiktet hans strålte opprømt. «Du vil ikke vite hva jeg måtte gjøre for å få tak i dette stedet.»

Han hadde rett. Det ville hun ikke.