Elizabeth Gilbert

Alma Whittakers betydelige oppdagelser

Oversatt av John Erik Bøe Lindgren

Elizabeth Gilbert

Alma Whittakers betydelige oppdagelser

Oversatt av John Erik Bøe Lindgren

Til bestemor

Maude Edna Morcomb Olson

I anledning hennes hundreårsdag

Hva livet er, vet vi ikke. Hva livet gjør, vet vi godt.

– Lord Perceval

Prolog

Alma Whittaker, født samtidig med århundret, gled inn i vår verden den 5. januar år 1800.

Etter kort tid – nesten umiddelbart – begynte det å danne seg oppfatninger omkring henne.

Da Almas mor så barnet for første gang, følte hun seg ganske tilfreds med resultatet. Beatrix Whittaker hadde hittil ikke hatt hellet med seg når det gjaldt å produsere en arving. Hennes tre første forsøk på unnfangelse var forsvunnet i triste krusninger før de hadde rukket å komme i gang. Det siste forsøket – en velskapt sønn – var kommet helt til terskelen av livet, men hadde ombestemt seg den samme morgenen det var meningen han skulle bli født, og var allerede død da han ankom. Etter slike tap vil alle barn som overlever, være tilfredsstillende.

Mens hun holdt det robuste barnet, mumlet Beatrix en bønn på morsmålet sitt, hollandsk. Hun ba om at datteren ville vokse seg sterk og fornuftig og intelligent, og aldri ville knytte forbindelser med altfor pudrede jenter eller le av vulgære historier eller sitte ved spillebord sammen med uansvarlige mannfolk eller lese franske romaner eller oppføre seg som en vill indianer eller på noen som helst måte bli en skam for familien – nemlig at hun ikke skulle bli en jente som er een onnozelaar, en dumrian. Dermed var velsignelsen avsluttet – eller det som går for å være en velsignelse, fra en så streng kvinne som Beatrix Whittaker.

Jordmoren, en tyskfødt kvinne der på stedet, var av den oppfatning at dette hadde vært en anstendig fødsel i et anstendig hus, og at Alma Whittaker derfor var et anstendig barn. Det hadde vært varmt på soverommet, suppe og øl ble tilbudt uoppfordret, og moren hadde vært sterk – akkurat som en ville forventet av en hollender. I tillegg visste jordmoren at hun ville få betalt, og det rundhåndet. Ethvert barn som kommer med penger, er et akseptabelt barn. Derfor ga jordmoren også Alma sin velsignelse, om enn uten overdreven innlevelse.

Hanneke de Groot, sjefhusholdersken på godset, var mindre imponert. Barnet var hverken en gutt eller særlig pent. Det hadde et ansikt som en bolle grøt, og var blek som et malt gulv. I likhet med alle barn ville det medføre arbeid. I likhet med alt arbeid ville det trolig falle på henne. Men hun velsignet barnet likevel, for å velsigne et nyfødt barn er en plikt, og Hanneke de Groot gjorde alltid sin plikt. Hanneke betalte jordmoren og skiftet på sengen. Hun fikk hjelp med strevet, om enn ikke særlig kyndig, av en ung tjenestepike – en pratsom landsens jente og et nytt tilskudd til husholdningen – som var mer interessert i å se på barnet enn i å rydde soverommet. Tjenestepikens navn kan forbigås, for Hanneke de Groot skulle komme til å si henne opp som ubrukelig dagen etter og sende henne av sted uten attester. Men denne ene natten var den ubrukelige og fortapte tjenestepiken opprømt over den nyfødte. Hun lengtet selv etter et barn og ga unge Alma en ganske søt og oppriktig velsignelse.

Dick Yancey – en høy, fryktinngytende mann fra Yorkshire som jobbet for herren i huset som den nådeløse håndhever av alle hans internasjonale handelsavtaler (og som tilfeldigvis bodde på godset denne januarmåneden, i påvente av at havnen i Philadelphia skulle tine slik at han kunne komme seg videre til hollandsk Ostindia) – hadde ikke stort å si om det nye barnet. For å være helt ærlig var han ikke den som snakket for mye. Da han fikk høre at fru Whittaker hadde født et friskt pikebarn, rynket herr Yancey bare brynene og erklærte med sin karakteristiske verbale sparsommelighet: «Livet er en hard bransje.» Var det en velsignelse? Vi får la tvilen komme ham til gode og ta det som det. Han kan da i alle fall ikke ha ment det som en forbannelse.

Når det gjaldt Almas far – Henry Whittaker, godsherren – var han fornøyd med barnet. Svært fornøyd. Det gjorde ham ikke noe at den nyfødte ikke var en gutt, ei heller at det ikke var et pent barn. Han velsignet ikke Alma, men det var bare fordi han ikke var av det velsignende slaget. («Guds business er ikke min business,» sa han ofte.) Henry beundret imidlertid barnet sitt reservasjonsløst. Men så var det jo han som hadde laget barnet, og Henry Whittaker hadde en tendens til reservasjonsløst å beundre alt han selv frambrakte i livet.

For å markere begivenheten høstet Henry en ananas i det største drivhuset og delte den i like biter til alle medlemmer av husholdningen. Utenfor snødde det, som en fullkommen Pennsylvania-vinter, men denne mannen hadde flere egenkonstruerte, kullfyrte drivhus i sitt eie – bygninger som ikke bare gjorde enhver plantemann og botaniker i Amerika misunnelig, men som i tillegg gjorde ham søkkrik – og hvis han ønsket seg ananas i januar, så skulle han ved Gud få ananas i januar. Og kirsebær i mars.

Deretter trakk han seg tilbake til arbeidsværelset og åpnet protokollen, der han hver kveld noterte alle slags transaksjoner, både offentlige og private. Han begynte: «En ny nobbel og intresang passasjer har komme til», og fortsatte med detaljene, tidene og utgiftene omkring Alma Whittakers fødsel. Håndskriften hans var skammelig knotete. Hver setning var en overfylt landsby av store og små bokstaver som bodde side ved side i trang elendighet, der de krabbet oppå hverandre som for å flykte fra papiret. Rettskrivingen var flere hakk forbi egenrådig, og tegnsettingen fikk fornuften til å sukke ulykkelig.

Men Henry skrev likevel ned redegjørelsen. Det var viktig for ham å holde rede på ting. Han visste at disse sidene ville framstå som motbydelige for enhver velutdannet mann, men han visste også at ingen noensinne ville få se skrivningen hans – bortsett fra hans hustru. Når Beatrix kom til krefter, ville hun kopiere notatene hans over i sin egen protokoll, slik hun alltid gjorde, og hennes elegant innførte oversettelse av Henrys kråketær ble husholdningens offisielle dokument. Beatrix var partneren hans – og av stor verdi. Denne oppgaven påtok hun seg for ham, i tillegg til hundre andre.

Hvis Gud ville, skulle hun være i gang igjen i løpet av kort tid.

Papirarbeidet var allerede i ferd med å hope seg opp.

DEL EN

Feberens tre

Kapittel en

I de første fem årene av sitt liv var Alma Whittaker virkelig ikke mer enn en passasjer i denne verden – slik vi alle er passasjerer i så ung alder – derfor var historien hennes ennå ikke nobel, ei heller særlig interessant, med unntak av det faktum at denne alminnelige smårollingen levde opp uten sykdom og ulykke, omgitt av en rikdom som nesten var ukjent i Amerika på den tiden, selv i Philadelphias mest elegante kretser. Hvordan faren hennes kom til å bli så rik, er en historie vel verdt å fortelle nå, mens vi venter på at jenta skal vokse opp og vekke vår interesse på ny. For det var ikke mer vanlig på attenhundretallet enn det noen gang har vært for en som er født i fattigdom og nærmest er analfabet, å bli den rikeste borgeren i byen, derfor er måten Henry Whittaker kom til rikdom på, virkelig interessant – selv om den kanskje ikke er nobel, noe han ville vært den første til å innrømme.

Henry Whittaker ble født i 1760 i landsbyen Richmond, opp langs Themsen fra London. Han var yngste sønn av fattige foreldre som hadde litt for mange barn fra før. Han vokste opp i et hus med to rom og et gulv av hardtrampet jord og nesten tett tak, et varmt måltid nesten hver dag, med en mor som ikke drakk og en far som ikke slo – nesten en fornem tilværelse, med andre ord, sammenlignet med mange av familiene på den tiden. Moren hadde til og med en egen jordflekk bak huset der hun kunne dyrke riddersporer og lupiner, til pynt, som en dame. Men Henry lot seg ikke lure av riddersporer og lupiner. Han vokste opp vegg i vegg med grisene, og det var ikke et øyeblikk i livet hans da han ikke skammet seg over fattigdommen.

Kanskje Henry ville tatt mindre anstøt av skjebnen sin hvis han aldri hadde sett rikdommen omkring seg, og som han kunne sammenligne med sine egne fattigslige omstendigheter – gutten vokste opp, ikke bare som vitne til rikdom, men til kongelighet. Det lå et slott i Richmond, og det var parkanlegg der også kalt Kew, som ble kultivert med ekspertise av prinsesse Augusta, som hadde tatt med seg mangt et følge av gartnere fra Tyskland, ivrige etter å skape et kunstig og kongelig landskap av ekte og beskjedne engelske enger. Sønnen hennes, den framtidige kong George III, tilbrakte sine barndoms somre der. Da han ble konge, ville George gjøre Kew om til en botanisk hage som kunne måle seg med de beste på kontinentet. Engelskmennene, på sin kalde, våte og isolerte øy, lå langt etter resten av Europa når det gjaldt botanikk, og George III var ivrig etter å ta igjen forspranget.

Henrys far var fruktdyrker i Kew – en ydmyk mann, respektert av sine overordnede, i den grad noen hadde respekt for en ydmyk fruktdyrker. Herr Whittaker hadde en egen evne til å få trærne til å bære frukt, og han hadde respekt for dem. («De betaler landet for umaken,» pleide han å si, «til forskjell fra alle andre.») Han hadde en gang reddet kongens yndlingsepletre ved å pode en avlegger fra det syke treet på en mer robust grunnstamme og feste den med leire. Poden bar frukt samme år, og snart kom den i kassevis. Etter dette mirakelet fikk herr Whittaker kallenavnet «Epletrollmannen» av kongen selv.

Epletrollmannen var til tross for alle sine talenter en enkel mann, med en engstelig kone, men på en eller annen måte klarte de å få seks grove og voldelige sønner (blant dem en gutt som ble kalt «Richmonds skrekk», og to andre som skulle ende sitt liv i spetakkel på vertshus). Henry, den yngste, var på noen måter den groveste av dem alle, og det måtte han kanskje være for å overleve brødrene. Han var en sta og utholdende liten whippet, en tynn og eksplosiv skapning man kunne stole på ville ta imot julingen fra brødrene med stoisk ro, og hvis fryktløshet ofte ble satt på prøve av de andre, som likte å utfordre ham til å ta sjanser. Selv uten brødrene var Henry en farlig eksperimentator, en som satte fyr på ting, som sprang bortover tak og plaget husmødre, en plageånd for mindre barn, en gutt man ikke ville bli overrasket over å høre var falt ned fra et kirketårn eller hadde druknet i Themsen – men tilfeldigheter gjorde at ingen av disse scenarioene ble realiteter.

Men til forskjell fra brødrene sine hadde Henry et formildende karaktertrekk. To, for å være nøyaktig: Han var intelligent, og han var interessert i trær. Det ville være en overdrivelse å si at Henry respekterte trærne, slik faren hans gjorde, men han var interessert i trær fordi de var én av de få tingene i hans fattige verden han enkelt kunne lære seg noe om, og erfaring hadde allerede vist Henry at det å lære seg noe ga en et overtak på andre. Hvis en hadde lyst til å fortsette å leve (og det hadde Henry), og hvis en hadde et ønske om rikdom (og det hadde Henry), burde en lære seg alt som lot seg lære. Latin, skrivekunst, bueskyting, ridning, dansing – alt dette lå utenfor Henrys rekkevidde. Men trærne hadde han, og han hadde faren, Epletrollmannen, som tålmodig påtok seg oppgaven å lære ham opp.

Dermed lærte Henry seg alt om podeverktøyene – leire og voks og kniver – og om knepene med okulering, blomstring, kløving, planting og beskjæring med nennsom hånd. Han lærte å plante om trær om våren hvis jorda var fast og kompakt, eller om høsten hvis jorda var tørr og løs. Han lærte å støtte opp og henge aprikosene for å redde dem fra vinden, hvordan dyrke sitrusfrukter i oransjeriet, hvordan røyke bort meldugg fra stikkelsbær, hvordan kutte bort døde greiner av fikentrærne, og når la det være. Han lærte å flekke slitt bark av et gammelt tre og legge hele greia i bakken uten følelser eller kvaler, for å kunne hale liv ut av det et titall flere sesonger.

Henry lærte mye av faren, selv om han skammet seg over mannen, som han oppfattet som svak. Hvis herr Whittaker virkelig var Epletrollmannen, resonnerte Henry, hvorfor hadde ikke kongens beundring tatt form av rikdom? Dummere folk var rike – i massevis. Hvorfor levde familien Whittaker fremdeles sammen med griser, når slottets store, vidstrakte plener lå like ved, i likhet med de fine husene langs Maid of Honor Row, der dronningens tjenere sov i fransk sengetøy? Henry hadde klatret til topps på en forseggjort hagemur en dag og fått øye på en dame, kledd i en elfenbensfarget kjole, som dresserte den feilfrie hesten sin mens en tjener spilte fiolin for å underholde henne. Slik levde folk, midt i Richmond, mens familien Whittaker ikke engang hadde gulv.

Men Henrys far kjempet aldri for noe ekstra. Han hadde hatt den samme usle lønnen i tretti år, hadde aldri satt spørsmålstegn ved den og hadde heller aldri klaget over å jobbe utendørs i all slags vær så lenge at helsen hans var blitt ødelagt. Henrys far hadde tatt forsiktige skritt gjennom livet, særlig når han hadde med sine overordnede å gjøre – og han så på alle som sine overordnede. Herr Whittaker passet seg for aldri å fornærme noen og aldri vinne fordeler, selv når fordelene var modne for plukking. Han sa til sønnen: «Henry, ikke vær modig. Du kan bare slakte sauen én gang. Men er du forsiktig, kan du klippe sauen hvert år.»

Med en så kraftløs og tilfreds far – hva kunne Henry regne med å få ut av livet, bortsett fra det han klarte å gripe etter med sine egne hender? Man burde profittere, begynte Henry å si til seg selv da han ikke var mer enn tretten år. Man burde slakte en sau hver dag.

Men hvor kunne man finne sauer?

Det var da Henry Whittaker begynte å stjele.

Midt i 1770-årene var hagen i Kew blitt en botanisk Noahs ark, allerede med tusenvis av eksemplarer i samlingen, og nye forsendelser kom ukentlig – hortensia fra Det fjerne østen, magnolia fra Kina, bregner fra Vestindia. I tillegg hadde Kew fått en ny og ambisiøs bestyrer: sir Joseph Banks, rett fra sin seiersferd jorden rundt som sjefbotaniker på kaptein Cooks Endeavour. Banks, som jobbet uten lønn (han var kun interessert i heder og ære for Det britiske imperiet, sa han, selv om andre antydet at han muligens kunne være ørlite grann interessert i heder og ære for sir Joseph Banks), var i gang med å samle planter med voldsom lidenskap, fast bestemt på å skape en virkelig spektakulær nasjonal hage.

Å, sir Joseph Banks! Denne vakre horebukken av en ambisiøs konkurransemann og eventyrer! Den mannen var alt Henrys far ikke var. I en alder av tjuetre hadde en flom av en arv på seks tusen pund i året gjort Banks til en av Englands rikeste menn. Det var også de som mente han var den kjekkeste. Banks kunne lett ha levd livet i lat luksus, men i stedet ville han være den modigste botaniske oppdagelsesreisende – et kall han svarte på uten å ofre det minste av stil og glans. Banks hadde betalt for store deler av kaptein Cooks første ekspedisjon av egen lomme, noe som hadde gitt ham rett til å ta med seg to svarte tjenere, to hvite tjenere, en ekstra botaniker, en vitenskapelig sekretær, to kunstnere, en tegner og et par italienske greyhounder på den overfylte båten. I løpet av det to år lange eventyret hadde Banks forført tahitiske dronninger, danset naken med villmenn på strender og sett på mens unge hedenske jenter fikk tatovert rumpeballene sine under månen. Han hadde tatt med seg en tahitier ved navn Omai hjem til England som en kjæledegge, og han hadde i tillegg med seg nesten fire tusen planteeksemplarer – hvorav den vitenskapelige verden knapt hadde sett halvparten før. Sir Joseph Banks var Englands mest berømte og stiligste mann, og Henry beundret ham kolossalt.

Men han stjal fra ham likevel.

Det var bare det at muligheten bød seg, forstår du, og at muligheten var så åpenbar. Banks var ikke bare kjent i vitenskapelige kretser som en stor botanisk samler, men også som en stor botanisk gjerrigknark. Botanikkens herrer i denne høflige tidsalder pleide å dele oppdagelsene fritt med hverandre, men Banks delte ingenting. Professorer, embetsmenn og samlere kom til Kew fra hele verden med det rimelige håpet om å få tak i frø og avleggere, i tillegg til eksemplarer fra Banks’ enorme herbarium – men Banks avviste dem alle sammen.

Unge Henry beundret Banks for å være en gjerrigknark (han ville heller ikke delt sine egne skatter hadde han hatt noen), men han så snart muligheter i de sinte ansiktene til de skuffede internasjonale gjestene. Han ventet på dem like utenfor Kew, grep fatt i dem idet de var på vei ut av hagen, noen ganger mens de var i gang med å forbanne sir Joseph Banks på fransk, tysk, hollandsk eller italiensk. Henry gikk fram, spurte dem om hvilke eksemplarer de ønsket seg, og lovte å skaffe dem i løpet av helgen. Han hadde alltid med seg skriveblokk og tømmermannsblyant. Hvis mennene ikke snakket engelsk, fikk Henry dem til å tegne det de ville ha. Alle var førsteklasses botaniske kunstnere, så det var enkelt for dem å vise ham hva de ønsket seg. Sent om kvelden pleide Henry å snike seg inn i drivhusene, pile forbi arbeiderne som holdt de enorme ovnene i gang gjennom de kalde nettene, og så stjal han planter med fortjeneste.

Han var akkurat den rette gutten for oppgaven. Han var flink til å kjenne igjen planter, ekspert i å holde stiklinger levende, et kjent nok ansikt i hageområdet til ikke å vekke mistanke og en mester i å skjule sporene sine. Og så virket det ikke som om han trengte søvn. Han jobbet hele dagen sammen med faren i frukthagen, og stjal deretter hele natten – sjeldne planter, dyrebare planter, marisko, tropiske orkideer, kjøttetende underverk fra den nye verden. Han beholdt alle de botaniske tegningene de distingverte herrene laget til ham, og studerte dem til han kjente hver støvbærer og hvert kronblad på alle planter verden ville ha.

I likhet med alle flinke tyver var Henry nidkjær når det gjaldt hans egen sikkerhet. Han betrodde seg ikke til noen og begravde inntektene flere steder rundt om i Kew-området. Han brukte aldri noe. Han lot sølvet slumre i jorda, som god rotstokk. Han ville at sølvet skulle vokse, til det sprengte seg fram og kunne kjøpe ham retten til å bli en rik mann.

Innen et år var gått, hadde Henry flere faste kunder. Én av dem, en gammel orkidédyrker fra Paris botaniske hage, ga gutten hans kanskje første hyggelige kompliment i livet: «Du er en nyttig liten klåfinger, er du ikke?» Da to år var gått, drev Henry en blomstrende forretning, og solgte planter ikke bare til seriøse botanikere, men til en velstående krets av kondisjonerte London-folk, som ville ha eksotiske eksemplarer til sine egne samlinger. Etter tre år smuglet han planter til Frankrike og Italia, og pakket stiklingene omhyggelig i mose og voks for at de skulle overleve reisen.

Da tre år var gått, ble Henry Whittaker tatt – og det av sin egen far.

Herr Whittaker, som vanligvis sov tungt, hadde lagt merke til at sønnen forlot huset en kveld etter midnatt, og full av en fars instinktive mistanke fulgte han etter gutten til drivhuset og så ham velge ut, stjele, pakke omhyggelig inn. Han dro umiddelbart kjensel på tyvens stjålne møysommelighet.

Henrys far var en mann som aldri hadde slått noen av sønnene sine, selv ikke når de fortjente det (og de fortjente det ofte), og han slo ikke Henry den natten heller. Han konfronterte heller ikke gutten direkte. Henry skjønte ikke engang at han var blitt oppdaget. Nei, herr Whittaker gjorde noe langt verre. Det første han gjorde neste morgen, var å be om personlig audiens hos sir Joseph Banks. Det var ikke ofte en fattig fyr som Whittaker kunne be om å få snakke med en gentleman som Banks, men Henrys far hadde skaffet seg akkurat nok respekt i Kew etter tretti års utrettelig slit til å forsvare forstyrrelsen, om så bare én eneste gang. Visst var han en gammel og fattig mann, men han var også Epletrollmannen, den som hadde reddet kongens yndlingstre, og denne tittelen skaffet ham inngangsbilletten.

Herr Whittaker kom til Banks nesten krypende på sine knær og med bøyd hode, botferdig som en helgen. Han framførte den skamfulle historien om sønnens tyverivirksomhet, i tillegg til mistanken om at Henry trolig hadde holdt på i årevis. Han tilbød seg å si opp som straff hvis bare gutten ble spart for arrestasjon eller annet ubehag. Epletrollmannen lovte å ta med seg familien og flytte langt unna Richmond, og sørge for at Kew og Banks aldri igjen ville bli besudlet med navnet Whittaker.

Banks – som ble imponert over fruktdyrkerens høye æresfølelse – avslo oppsigelsen og sendte bud på Henry personlig. Også dette var uvanlig. Hvis det var sjelden sir Joseph Banks tok imot uutdannede plantemenn på arbeidsværelset, var det enda sjeldnere at han tok imot en uutdannet plantemanns tyvaktige seksten år gamle sønn. Han burde nok egentlig bare fått gutten arrestert. Men tyveri var noe man kunne bli hengt for, og barn som var langt yngre enn Henry, hadde endt i galgen – for langt mindre alvorlige lovbrudd. Selv om angrepet på samlingen var ergerlig, kjente Banks tilstrekkelig sympati for faren til at han ville undersøke saken selv før han tilkalte lensmannen.

Problemet, da det spaserte inn på sir Joseph Banks’ arbeidsværelse, viste seg å være en spinkel, rødhåret, tilkneppet, lysøyd, bredskuldret, innhul ungdom med blek hud som allerede var flammende rød etter for mye vind, regn og sol. Gutten var underernært, men høy, og han hadde store hender. Banks så at han kunne vokse seg til en stor mann en vakker dag hvis han fikk i seg nok mat.

Henry visste ikke akkurat hvorfor han var blitt kalt inn på Banks’ kontor, men han var smart nok til å tro det verste, og han var svært urolig. Det var bare ren tykkhudet stahet som gjorde at han klarte å gå inn i Banks’ arbeidsværelse uten å skjelve.

Men ved Guds kjærlighet, så vakkert arbeidsværelset var! Og så strålende Joseph Banks var kledd, i skinnende parykk og glinsende svart fløyelsdress, polerte skospenner og hvite strømper. Henry hadde bare så vidt kommet inn gjennom døren før han hadde taksert det delikate skrivebordet i mahogni, tatt et overblikk over de fine samleboksene som sto i stabler på alle hyller, og kikket med beundring på det lekre portrettet av kaptein Cook som hang på veggen. Alle døde hunders mor, bare rammen rundt portrettet måtte ha kostet nitti pund!

Til forskjell fra sin far bukket ikke Henry for Banks, men sto framfor den store mannen og så ham rett inn i øynene. Banks, som satt, lot Henry stå i taushet, kanskje i påvente av en tilståelse eller bønn. Men Henry hverken tilsto eller ba for seg og hang heller ikke med hodet i skam, og hvis sir Joseph Banks trodde Henry Whittaker var dum nok til å snakke først i en såpass tilspisset situasjon, kjente han ikke Henry Whittaker.

Etter en langvarig taushet kommanderte derfor Banks til slutt: «Fortell meg nå: Hvorfor skal jeg ikke la deg henge i Tyburn?»

Så det var det, tenkte Henry. Jeg er tatt.

Likevel famlet gutten etter en plan. Han trengte en taktikk, og han måtte finne den på et raskt og kort øyeblikk. Han hadde ikke tilbrakt livet med å bli slått helseløs av de eldre brødrene sine uten å ha lært noe om å slåss. Når en større og sterkere motstander hadde fått inn det første slaget, hadde man bare én mulighet til å slå tilbake før man ble rundjult, og da var det best å komme med noe uventet.

«Fordi jeg er en nyttig liten klåfinger,» sa Henry.

Banks, som likte uvanlige hendelser, bjeffet overrasket av latter. «Jeg må innrømme at jeg ikke ser nytten din, unge mann. Det eneste du har gjort for meg, er å rane meg for mine hardt oppsparte skatter.»

Det var ikke et spørsmål, men Henry svarte likevel.

«Jeg kan nok ha trimmet litt,» sa han.

«Du benekter det ikke?»

«All verdens skryt vil vel ikke endre på det?»

Igjen lo Banks. Han kan ha trodd at gutten viste falskt mot, men Henrys mot var ekte nok. I likhet med redselen. I likhet med mangelen på anger. I hele sitt liv skulle Henry anse anger som svakhet.

Banks endret taktikk. «Jeg må si, unge mann, at du er til stor bekymring for din far.»

«Som han er for meg,» smelte Henry tilbake.

Nok en gang et overrasket latterbjeff fra Banks. «Er han det? Hva har den gode mannen gjort deg?»

«Gjort meg fattig, sir,» sa Henry. Så gikk plutselig alt opp for ham, og Henry la til: «Det var han, ikke sant? Som sladra på meg?»

«Det var det visst. Han er en rettskaffen sjel, din far.»

Henry trakk på skuldrene. «Ikke for meg, eller?»

Banks hørte dette og nikket mens han raust tenkte gjennom det. Så spurte han: «Hvem har du solgt plantene mine til?»

Henry ramset opp navnene på fingrene: «Mancini, Flood, Willink, LeFavour, Miles, Sather, Evashevski, Fuerele, lord Lessig, lord Garner –»

Banks avbrøt ham med en håndbevegelse. Han stirret på gutten, åpenlyst forbløffet. Hadde listen vært mer beskjeden, ville Banks merkelig nok kanskje vært sintere. Men dette var den tidens høyest aktede botanikere. Enkelte av dem kalte Banks venner. Hvordan hadde gutten funnet dem? Noen av dem hadde ikke vært i England på flere år. Gutten måtte drive eksport. Hva slags virksomhet hadde denne skapningen bedrevet rett for nesen på ham?

«Hvordan vet du i det hele tatt hvordan planter skal behandles?» spurte Banks.

«Jeg har alltid kunnet planter, sir, i hele mitt liv. Det er som om jeg kunne alt fra før.»

«Og disse mennene, betaler de deg?»

«Ellers får de ikke plantene sine, eller hva?» sa Henry.

«Du må tjene ganske godt. Du må faktisk ha samlet deg en ganske stor sum med penger i årenes løp.»

Henry var for slu til å svare på det.

«Hva har du gjort med pengene du tjente, unge mann?» fortsatte Banks. «Du har åpenbart ikke brukt dem på garderoben din. Det er hevet over enhver tvil at pengene tilhører Kew. Hvor er alt sammen?»

«Borte, sir.»

«Borte, hvor da?»

«Terning, sir. Jeg har en svakhet for hasard, skjønner du.»

Det kan være både sant og ikke sant, tenkte Banks. Men gutten hadde sannelig like mye mot som et hvilket som helst tobent dyr han hadde truffet. Banks var besnæret. Han var tross alt en mann som hadde en hedning til kjæledegge, og som – for å være helt ærlig – moret seg over å ha rykte på seg for å være halvveis hedning selv. Hans plass i livet forutsatte at han i alle fall lot som om han hadde respekt for overklassen, men i all hemmelighet foretrakk han litt mer villskap. Og hvilken liten vill hanekylling var ikke Henry Whittaker? Banks ble stadig mindre lysten på å overlate dette pussige mennesket til konstablene.

Henry, som fikk med seg alt sammen, så noe skje i ansiktet til Banks – trekk som myknet, en blomstrende nyfikenhet, en ørliten sjanse for at livet hans ville bli spart. Beruset av overlevelsesinstinkt kastet gutten seg over det ørlille håpet en siste gang.

«Ikke heng meg, sir,» sa Henry. «Det vil du komme til å angre på.»

«Hva foreslår du at jeg gjør med deg i stedet?»

«Bruk meg.»

«Hvorfor skulle jeg det?» spurte Banks.

«Fordi jeg er bedre enn alle andre.»

Kapittel to

Henry slapp altså å dingle fra galgen i Tyburn, og faren mistet ikke jobben på Kew. Familien Whittaker ble på mirakuløst vis spart, og Henry ble bare sendt i eksil, til sjøs, på oppdrag fra sir Joseph Banks, for å finne ut hvordan verden ville behandle ham.

Året var 1776, og kaptein Cook var i ferd med å legge ut på sin tredje jordomseiling. Banks skulle ikke være med på ekspedisjonen. Han var rett og slett ikke blitt invitert. Han ble ikke invitert med på den andre seilasen heller, noe som hadde naget ham. Banks’ ekstravaganse og oppmerksomhetssøken hadde gitt kaptein Cook avsmak for ham, og han var på skammelig vis blitt erstattet av en annen. Nå skulle Cook reise med en mer ydmyk botaniker, en som lettere lot seg kontrollere – en mann ved navn herr David Nelson, som var en fryktsom, kompetent gartner fra Kew. Men Banks ville gjerne ha en finger med i spillet på en eller annen måte, og han ønsket å holde øye med Nelsons botaniske innsamling. Han likte ikke tanken på at det ble utført viktig vitenskapelig arbeid bak ryggen på ham. Så han sørget for at Henry ble med på ekspedisjonen som en av Nelsons hjelpere og påla ham å følge med på alt, få med seg alt, huske alt, og etterpå rapportere alt tilbake til Banks. Hvilken bedre nytte kunne han gjøre seg av Henry Whittaker enn å plante ham som informant?

Det å sende Henry i eksil til sjøs var også en god strategi for å holde gutten unna Kew Gardens i noen år, samtidig som man på trygg avstand kunne fastslå nøyaktig hva slags person denne Henry kunne bli. Tre år på et skip ville by på rikelige muligheter til at guttens sanne natur kunne tre fram. Hvis de endte med å henge Henry fra rånokken som tyv, morder eller mytterist … vel, det fikk bli Cooks problem, ikke sant, ikke Banks’. Alternativt ville gutten vise seg dugelig, og da kunne Banks ha ham for framtiden, etter at ekspedisjonen hadde sparket litt av villskapen ut av ham.

Banks presenterte Henry for herr Nelson på denne måten: «Nelson, dette er din nye hjelper, herr Henry Whittaker, Whittaker-slekten fra Richmond. Han er en nyttig liten klåfinger, og jeg stoler på at du vil oppdage – når det gjelder planter – at han visste alt fra før.»

Senere, på tomannshånd, ga Banks Henry noen siste råd med på veien, før han sendte gutten til sjøs: «Hver eneste dag du er om bord, gutt, må du forsvare helsen med masse trening. Hør på herr Nelson – han er kjedelig, men han vet mer om planter enn du noensinne kommer til å gjøre. Du vil leve på de andre sjømennenes nåde, men du må aldri klage på dem, da vil det gå deg ille. Hold deg unna horer hvis du ikke vil pådra deg den franske syken. Det seiler to skip, men du skal være på Resolution, sammen med Cook selv. Kom aldri i veien for ham. Snakk aldri til ham. Og hvis du snakker til ham, noe du aldri må gjøre, så snakk i alle fall ikke til ham slik du av og til har snakket til meg. Han vil ikke synes det er like artig. Vi er ikke like, Cook og jeg. Den mannen følger etiketten til punkt og prikke. Vær usynlig for ham, det vil være det beste. Til sist må jeg fortelle deg at på samme måte som med alle kongens skip vil du om bord på Resolution leve i en rar blanding av dannede og udannede. Vær smart, Henry. Ta etter de dannede.»

Henry lot ikke ansiktet røpe noe om hva som foregikk på baksiden, så Banks kan ikke ha skjønt hvor godt den siste setningen traff. I Henrys ører hadde Banks antydet noe ganske besynderlig – muligheten for at Henry en dag ville bli en gentleman. Mer enn en mulighet faktisk; det kan ha hørtes ut som en ordre, og den var høyst kjærkommen: Gå ut i verden, Henry, og lær deg å bli en gentleman. Og i løpet av de harde, ensomme årene Henry skulle tilbringe til sjøs, ville kanskje denne vilkårlige ytringen til Banks bare vokse seg større i hodet hans. Med tiden ville kanskje Henry Whittaker – den ambisiøse og nidkjære gutten, så full av instinkter for opprykk – komme til å huske disse ordene som om de hadde vært et løfte.

Henry seilte fra England i august 1776. Målet med Cooks tredje ekspedisjon var todelt. Det første var å seile til Tahiti, for å bringe sir Joseph Banks’ kjæledegge – mannen som het Omai – tilbake til hjemlandet. Omai var blitt lei av livet ved hoffet og lengtet hjem. Han var blitt furten og fet og vanskelig, og Banks var blitt lei av kjæledeggen sin. Det andre målet var deretter å seile nordover, hele veien opp langs Amerikas stillehavskyst, på leting etter Nordvestpassasjen.

Henrys vanskeligheter begynte med det samme. Han ble innlosjert under dekk, med hønsehus og tønner. Fjærkre og geiter klaget rundt ham, men han klaget ikke. Han ble herset med, hånet, skadd av voksne menn med salte never og håndledd som ambolter. De eldre sjømennene spottet ham som ferskvannsål, som ikke visste noe om alvoret til havs. Det døde folk på alle ekspedisjoner, sa de, og Henry ville sikkert bli den første.

De undervurderte ham.

Henry var den yngste, men det skulle snart vise seg at han ikke var den svakeste. Det var et liv som ikke var stort mer ubehagelig enn det han var vant til. Han lærte seg det han trengte. Han lærte seg å tørke og gjøre herr Nelsons planter klare til vitenskapelig beskrivelse og å male botanikk i friluft – vifte bort fluene som landet i fargene mens han blandet dem – men han lærte også å gjøre nytte for seg på skipet. Han måtte skure hver krok og krik av Resolution med eddik og ble tvunget til å plukke utøy ut av de eldre sjømennenes sengeklær. Han hjalp skipets slakter med å salte og legge svin i tønner og lærte seg å bruke maskinen som destillerte vann. Han lærte seg å svelge oppkast, heller enn å gi noen gleden av å se hvor sjøsyk han var. Han red av stormer uten å vise frykt overfor Gud eller menneske. Han spiste hai, og han spiste de halvfordøyde fiskene som lå i haienes mage. Han så en eldre mann, en erfaren sjømann, falle over bord og drukne, og noen til døde av infeksjoner, men ikke Henry.

Han kom til Madeira, Tenerife, Table Bay. Nede i Cape traff han for første gang representanter for Det hollandsk-ostindiske handelskompani, som imponerte ham med sin edruelighet, kunnskap og rikdom. Han så sjøfolkene tape alle sparepengene sine ved spillebordene. Han så folk låne penger av hollenderne, som ikke lot til å spille selv. Henry spilte heller ikke. Han så en annen sjømann, en som prøvde å jukse, bli tatt og pisket sanseløs for forbrytelsen – på kaptein Cooks kommando. Han begikk ingen forbrytelser selv. Da de rundet Kapp det gode håp i is og vind, lå han og skalv om natten under et tynt teppe, mens kjevene klapret så hardt at han brakk en tann, men han klaget ikke. Han feiret jul på en iskald øy full av sjøløver og pingviner.

Han kom til Tasmania og traff nakne innfødte – eller, som britene kalte dem (og alle kobberfargede mennesker): «indianere». Han så på at kaptein Cook ga indianerne suvenirmedaljer preget med profilen til George III og datoen for ekspedisjonen, for å markere dette historiske møtet. Han så at indianerne umiddelbart hamret medaljene om til fiskekroker og spydspisser. Han mistet enda en tann. Han så på at de engelske sjømennene ikke trodde på at de ville indianerne hadde noen betydning overhodet, mens Cook forgjeves prøvde å lære dem noe annet. Han så sjømenn tvinge seg på kvinner de ikke klarte å overtale, overtale kvinner de ikke hadde råd til, og ganske enkelt kjøpe seg jenter av fedre, hvis sjømennene hadde noe jern å bytte mot kjød. Han unngikk alle jenter.

Han tilbrakte lange dager om bord på skipet, der han hjalp herr Nelson med å tegne, beskrive, ordne og klassifisere de botaniske samlingene. Han hadde ingen spesielt varme følelser for herr Nelson, men han ville lære alt herr Nelson kunne.

Han kom til New Zealand, som så akkurat ut som England, bortsett fra de tatoverte jentene man kunne få kjøpt for en håndfull spiker. Han kjøpte ingen jenter. På New Zealand så han de andre sjømennene kjøpe to ivrige og energiske brødre – på ti og femten år – av faren deres. De innfødte guttene ble med ekspedisjonen som hjelpegutter. De hadde villet bli med, signaliserte de. Men Henry visste at guttene ikke ante hva det ville si å forlate sitt folk. De het Tibura og Gowah. De prøvde å gjøre seg til venns med Henry fordi han var nærmest i alder, men han ignorerte dem. De var slaver, og de var fortapt. Han hadde ikke lyst til å ha noe med de fortapte å gjøre. Han så New Zealand-guttene spise rå hund og lengte hjem. Han visste at de ville dø til slutt.

Han seilte til det grønnkledde, bølgende landskapet på Tahiti. Han så kaptein Cook bli ønsket velkommen hjem som en stor konge, som en stor venn. Resolution ble møtt av en sverm av indianere, som svømte ut til skipet og ropte Cooks navn. Henry så på mens Omai – den innfødte som hadde truffet kong George III – ble tatt imot, først som en helt, og deretter, gradvis, som en mislikt utenforstående. Han kunne se at Omai ikke hørte hjemme noe sted lenger. Han så tahitierne danse til engelske hornpiper og sekkepiper, mens herr Nelson, hans sindige botaniske herre, ble full en kveld, kledde av seg på overkroppen og danset til tahitiske rytmer. Henry danset ikke. Han så på at kaptein Cook ga ordre om at en innfødt mann skulle få begge ørene skåret av ved tinningen av skipets barberer for to ganger å ha stjålet jern fra smien om bord på Resolution. Han så en av de tahitiske høvdingene prøve å stjele en katt av engelskmennene, og få et piskeslag tvers over ansiktet til gjengjeld.

Han så kaptein Cook skyte opp fyrverkeri over Matavai Bay for å imponere de innfødte, men de ble bare redde. En stillere natt så han millionene av himmelske lykter på himmelen over Tahiti. Han drakk av kokosnøtter. Han spiste hund og rotte. Han så steintempler fulle av hodeskaller. Han klatret opp forræderske klippegater, forbi fossefall, for å hente bregner til herr Nelson, som ikke klatret. Han så kaptein Cook streve for å holde orden på og disiplin blant mannskapet, mens tøylesløsheten regjerte. Alle sjømennene og offiserene hadde forelsket seg i tahitiske jenter, og hver av jentene hadde ord på seg for å kjenne til en spesiell elskovshemmelighet. Mennene ville aldri forlate øya. Henry holdt seg unna kvinnene. De var vakre, brystene deres var vakre, håret var vakkert, de luktet fantastisk, og de fylte drømmene hans – men de fleste av dem hadde allerede den franske syken. Han holdt stand mot hundre velduftende fristelser. Det ble han latterliggjort for. Han holdt ut likevel. Han hadde større planer for seg selv. Han konsentrerte seg om botanikken. Han samlet gardenia, orkideer, sjasmin, brødfrukt.

De seilte videre. På Tonga så han en innfødt få armen kappet av ved albuen, på kaptein Cooks ordre, for å ha stjålet en håndøks fra Resolution. Han og herr Nelson bedrev botanikervirksomhet på akkurat de samme øyene da de ble tatt i bakhold av de innfødte, som tok fra dem klærne og – langt mer krenkende – også tok fra dem de botaniske eksemplarene og notatene. De vendte solbrente, nakne og oppskaket tilbake til skipet, men Henry klaget fremdeles ikke.

Han fulgte nøye med på herrene om bord, og merket seg hvordan de oppførte seg. Han etterlignet måten de snakket på. Han øvde seg på uttalen deres. Han skaffet seg bedre manerer. Han overhørte én offiser si til en annen: «Uansett hvor oppkonstruert aristokratiet alltid har vært, utgjør det fremdeles det beste bolverket mot massene av uutdannede og ureflekterte.» Han så hvordan offiserene gjentatte ganger hedret innfødte som kunne ligne adelsmenn (eller som i det minste lignet en engelsk idé om en adelsmann). På alle øyene de besøkte, valgte offiserene på Resolution seg ut den brune mannen med finest hodebekledning, eller som hadde flest tatoveringer, eller som hadde størst spyd, eller som hadde flest koner, eller som ble båret av andre menn, eller som – hvis all denne luksusen uteble – ganske enkelt var høyere enn de andre. Denne mannen ville engelskmennene behandle med respekt. Dette var mannen de ville forhandle med, og som de ville skjenke gaver, og som de av og til ville kalle «konge». Han konkluderte med at hvor engelske gentlemen enn ferdedes i verden, ville de alltid være på utkikk etter en konge.

Henry fisket skilpadde og spiste delfin. Han ble spist av svarte maur. Han seilte videre. Han så ørsmå indianere med enorme skjell i ørene. Han så en tropestorm gi himmelen en sykelig grønnfarge – det eneste som synlig hadde skremt de eldre sjømennene. Han så de brennende fjellene som ble kalt vulkaner. De seilte lenger nord. Det ble kaldt igjen. Han spiste rotte igjen. De gikk i land på vestkysten av det nordamerikanske kontinentet. Han spiste hjort og reinsdyr. Han så folk som kledde seg i pels, og som handlet med beverskinn. Han så en sjømann vikle foten inn i ankerkjettingen og bli trukket ned i døden.

De seilte enda lenger nord. Han så hus bygd av hvalribben. Han kjøpte et ulveskinn. Han samlet nøkleblom, fiol, rips og einer sammen med herr Nelson. Han så indianere som levde i hull i bakken, og som gjemte kvinnene sine for engelskmennene. Han spiste salt flesk fullt av larver. Han mistet enda en tann. Han kom til Beringstredet og hørte dyr hyle i den arktiske natten. Alt tørt han eide, ble gjennomvått, og deretter frøs det til is. Han så skjeggveksten komme. Selv om den var sparsom, ble det likevel istapper i den. Middagen frøs fast i tallerkenen før han fikk spist den. Han klaget ikke. Han ville ikke at det skulle rapporteres tilbake til sir Joseph Banks at han noensinne hadde klaget. Han byttet ulveskinnet mot et par snøsko. Han så herr Anderson, skipslegen, dø og bli bisatt til havs i de mest trøstesløse omstendigheter det er mulig å forestille seg – en frossen verden i endeløs natt. Han så sjømenn fyre av kanonene mot sjøløver på land for gøy, til det ikke fantes en levende skapning igjen på stranden.

Han kom til landet russerne kalte Elaskah. Han hjalp til med å lage øl av gran, noe sjømennene avskydde, men det var det eneste de hadde å drikke. Han så indianere som bodde i huler som ikke var det grann bedre enn bostedene til dyrene de jaktet på og spiste, og han traff russere som var strandet på en hvalfangststasjon. Han overhørte kaptein Cook bemerke om den ledende russiske offiseren (en høy, staselig, blond mann): «Han er helt åpenbart en gentleman av god familie.» Overalt, lot det til, selv på denne mistrøstige tundraen, var det viktig å være en gentleman av god familie. I august ga kaptein Cook opp. Han kunne ikke finne noen nordvestpassasje, og Resolution var allerede stengt inne av isfjell store som katedraler. De la om kursen og dro sydover.

De stoppet knapt før de nådde Hawaii. De skulle aldri seilt til Hawaii. Det ville vært tryggere å sulte i isen. Kongene på Hawaii var sinte, og de innfødte var tyvaktige og aggressive. Hawaierne var ikke tahitiere – ikke hyggelige venner – i tillegg var det tusenvis av dem. Men kaptein Cook trengte ferskvann og måtte ligge til kai til tankene var fulle igjen. De innfødte plyndret, og de engelske straffet. Våpen ble avfyrt, indianere ble såret, høvdinger ble forferdet, trusler ble utvekslet. Noen av mennene sa at det var i ferd med å rakne for kaptein Cook. Han ble mer brutal, bød på stadig mer teatralske raserianfall og mer hissig indignasjon for hvert tyveri. Men indianerne fortsatte å stjele. Det kunne ikke tillates. De trakk spiker rett ut av skipet. Båter ble stjålet, og våpen også. Flere våpen ble avfyrt, og flere indianere ble drept. Henry sov ikke på flere dager. Ingen sov.

Kaptein Cook gikk i land. Han ville ha et møte med høvdingene for å blidgjøre dem, men i stedet ble han møtt av hundrevis av rasende hawaiere. I løpet av et øyeblikk ble folkemengden en trussel. Henry så på at kaptein Cook ble drept, stukket gjennom brystet med en innfødts spyd og klubbet i hodet så blodet blandet seg med bølgene. På et blunk fantes ikke lenger den store navigatøren. Liket ble slept bort av de innfødte. Senere samme kveld, som en siste fornærmelse, padlet en indianer ut i kano og kastet en bit av kaptein Cooks lår opp på dekket til Resolution.

Henry så de engelske sjømennene brenne ned hele bosetningen som hevn. De engelske sjømennene var knapt til å holde igjen fra å drepe hvert eneste menneske – mann, kvinne og barn – på øya. Hodene til to indianere ble kuttet av og satt på påler – og det skulle det bli mer av, lovte sjøfolkene, helt til liket av kaptein Cook ble overlevert og kunne begraves på anstendig vis. Neste dag kom resten av kaptein Cook til Resolution, uten ryggrad og føtter, og de ble aldri funnet. Henry så på at restene av kapteinen ble begravd til havs. Kaptein Cook hadde aldri vekslet et ord med Henry, og Henry – som hadde fulgt Banks’ råd – hadde aldri latt Cook se ham. Men nå levde Henry Whittaker, mens kaptein Cook ikke gjorde det.

Han tenkte at de kanskje ville reise tilbake til England etter denne katastrofen, men det gjorde de ikke. En mann som het herr Clark, ble kaptein. De hadde fremdeles et oppdrag – å prøve seg på Nordvestpassasjen igjen. Da sommeren kom, seilte de atter nordover, inn i den grusomme kulden. Henry ble pepret med aske og pimpstein fra en vulkan. Hver eneste friske grønnsak var fortært for lenge siden, og de drakk brakkvann. Haier fulgte skipet, for å forsyne seg når de tømte latrinene. Han og herr Nelson noterte elleve nye arter polarand, og de spiste ni av dem. Han så en gigantisk isbjørn svømme forbi skipet, en doven, padlende trussel. Han så indianere binde seg fast i små kanoer dekket med pels og ta seg fram i vannet som om de og båtene var ett og samme dyr. Han så indianere løpe på isen, trukket av hundene sine. Han så kaptein Cooks etterfølger – kaptein Clark – dø i en alder av trettiåtte år, og bli begravd til sjøs.

Nå hadde Henry overlevd to engelske sjøkapteiner.

De ga opp Nordvestpassasjen nok en gang. De seilte til Macao. Han så flåter av kinesiske junker, og traff nok en gang representanter for Det hollandsk-ostindiske handelskompani, som lot til å være overalt i sine enkle, svarte klær og beskjedne tresko. Det virket som om det overalt i denne verden fantes folk som skyldte penger til en hollender. I Kina fikk Henry høre om en krig med Frankrike og en revolusjon i Amerika. Det var første gang han hørte om det. I Manila så han en spansk gallion som det ble sagt var lastet med en sølvskatt verdt to millioner pund. Han byttet snøskoene mot en spansk uniformsjakke. Han fikk dysenteri – det gjorde alle – men overlevde. Han ankom Sumatra, og deretter Java, der han nok en gang så hollendere tjene penger. Han merket seg det.

De rundet Kapp det gode håp en siste gang og satte kursen mot England. Den 6. oktober 1780 var de trygt tilbake i Deptford. Henry hadde vært borte i fire år, tre måneder og to dager. Han var nå en ung mann på tjue år. Under hele reisen hadde han opptrådt på dannet vis. Han håpet og forventet at dette ville bli rapportert om ham. Han hadde også vært en nidkjær observatør og botanisk samler, slik han var blitt instruert om, og var nå klar til å avgi sir Joseph Banks en redegjørelse.

Han forlot skipet, fikk betalingen og tok seg til London. Byen var en skitten pøl. Året 1780 hadde vært grusomt for England – med gjenger, vold, antipapistisk trangsynthet, lord Manfields hjem, som var blitt brent ned til grunnen, erkebiskopen i York, som hadde fått ermene revet av og kastet i ansiktet midt ute på gaten, fengsler som ble brutt opp, unntakstilstand – men Henry kjente ikke til noe av dette og brydde seg ikke noe om det. Han spaserte hele veien til Soho Square 32, rett til Banks’ hjem. Henry banket på døren, sa navnet sitt og sto klar til å motta sin belønning.

Banks sendte ham til Peru.

Det skulle bli Henrys belønning.

Banks var blitt ganske forbløffet over å finne Henry Whittaker utenfor døren. I løpet av de siste årene hadde han nesten glemt gutten, men det var han for smart og høflig til å røpe. Banks bar på en svimlende mengde informasjon i hodet, og en god del ansvar. Ikke bare hadde han oppsyn med utvidelsen av Kew Gardens, han hadde også tilsyn med utallige botaniske ekspedisjoner over hele verden. Det kom knapt et skip til London i 1780-årene som ikke hadde med en plante, en løk eller en avlegger som skulle til sir Joseph Banks. I tillegg hadde han sin plass i dannede kretser og fulgte med på alle nye vitenskapelige framskritt i Europa, fra kjemi til astronomi til saueavl. For å si det enkelt var sir Joseph Banks en overarbeidet gentleman som ikke hadde tenkt like mye på Henry Whittaker i de siste fire årene som Henry Whittaker hadde tenkt på ham.

Da han begynte å minnes gartnerens sønn, slapp han likevel Henry inn på arbeidsværelset sitt og bød Henry portvin – noe Henry avslo. Han ba gutten fortelle om reisen. Banks visste naturligvis allerede at Resolution var trygt tilbake i England, og han hadde fått brev fra herr Nelson hele veien, men Henry var det første levende mennesket Banks hadde truffet rett fra skipet, så Banks tok imot ham – så snart han husket hvem gutten var – med gjennomtrengende nysgjerrighet. Henry snakket i nesten to timer, og tok med alle botaniske og personlige detaljer. Han snakket mer fritt enn taktfullt, det må sies, noe som gjorde redegjørelsen hans til gull. Da fortellingen var slutt, kjente Banks seg herlig velinformert. Det var ingenting Banks likte bedre enn å vite ting andre ikke skjønte at han visste, og nå – lenge før de offisielle og politisk polerte loggene fra Resolution var tilgjengelig for ham – visste han allerede alt om hva som hadde skjedd på Cooks tredje ekspedisjon.

Banks ble imponert mens Henry snakket. Banks kunne se at Henry hadde brukt de siste årene ikke så mye på å studere som å overvinne botanikken, og at han nå hadde potensial til å bli en førsteklasses plantemann. Banks måtte holde på denne gutten, skjønte han, før noen andre knabbet ham. Banks var selv en serieknabber. Han brukte ofte penger og sjarm på å nappe lovende unge menn til seg fra andre institusjoner og ekspedisjoner, og sette dem i tjeneste i Kew. Han hadde naturligvis mistet noen unge menn i årenes løp – lokket av trygge og lukrative stillinger som gartnere på velstående eiendommer. Denne skulle ikke Banks miste, bestemte han seg for.

Henry manglet kanskje dannelse, men Banks hadde ikke noe imot en udannet mann så lenge han var kompetent. Storbritannia avlet biologer som linfrø, men de fleste av dem var pappskaller og noksagter. Og Banks var desperat etter å få tak i nye planter. Han hadde gladelig lagt ut på ekspedisjoner selv, men nærmet seg de femti og led av kraftig gikt. Han var hoven og lidende, og stort sett lenket til skrivebordsstolen. Derfor måtte han sende ut samlere i sitt sted. Det var ikke så enkelt som man skulle tro å finne dem. Det fantes ikke så mange godt utrustede unge menn som en kunne håpe – unge menn som ville tjene usle slanter bare for å dø av malaria på Madagaskar eller lide skipbrudd utenfor Asorene eller bli overfalt av banditter i India eller tatt til fange i Grenada eller rett og slett forsvinne for alltid i Ceylon.

Trikset var å få Henry til å føle det som om han allerede var bestemt til å jobbe for Banks for alltid, uten å gi gutten tid til å tenke gjennom ting, uten at noen fikk advart ham, eller at han forelsket seg i en eller annen utfordrende kledd jente, eller begynte å legge planer for sin egen framtid. Banks måtte overbevise Henry om at framtiden var avgjort, og at Henrys framtid allerede tilhørte Kew. Henry var en selvsikker ung mann, men Banks visste at hans egen rikdom, makt og berømmelse ga ham overtaket – faktisk fikk det ham noen ganger til å framstå som selve skjebnens hånd. Trikset var å bruke hånden raskt, uten å nøle.

«Godt jobbet,» sa Banks da Henry hadde fortalt alle historiene. «Du har vært flink. I neste uke sender jeg deg til Andes.»

Henry måtte tenke seg om: Hva var Andes? Øyer? Fjell? Et land? Som Holland?

Men Banks snakket videre, som om alt var bestemt. «Jeg finansierer en peruansk botanisk ekspedisjon, og den seiler neste onsdag. Leder for ekspedisjonen er herr Ross Niven. Han er en tøff gammel skotte – kanskje litt for gammel, hvis jeg skal være ærlig – men han er hardfør som få. Han kan sine trær, og jeg tør si at han kan sitt Syd-Amerika. Jeg foretrekker en skotte framfor en engelskmann til denne typen arbeid, skjønner du. De er mer klartenkte og halsstarrige, i bedre stand til å forfølge målet med nådeløs besluttsomhet, og det er det som er det viktigste når man sender folk utenlands. Lønnen din blir på førti pund i året, Henry, og selv om ikke det er noe å bli fet på, er det en respektabel stilling som bærer med seg Det britiske imperiets takknemlighet. Siden du fremdeles er ungkar, er jeg sikker på at du vil klare deg. Jo mer sparsommelig du lever nå, Henry, desto rikere vil du en dag bli.»

Henry så ut som om han var i ferd med å stille et spørsmål, så Banks overkjørte ham. «Du snakker vel ikke spansk?» spurte han tvilende.

Henry ristet på hodet.

Banks sukket overdrevent skuffet. «Du lærer det vel, tenker jeg. Jeg lar deg likevel bli med på ekspedisjonen. Niven snakker spansk, om enn med en komisk skarring. Dere må på en eller annen måte kommunisere med spanske myndigheter der borte. De verner om Peru, vet du, og de er en plage – men landet er vel deres. Men gudene skal vite at jeg gjerne skulle ransaket hver eneste jungel der, hvis jeg fikk sjansen. Jeg avskyr virkelig spanjoler, Henry. Jeg hater den spanske lovs døde hånd, som forvansker og forderver alt den kommer i berøring med. Og kirken deres er skrekkelig. Kan du tenke deg – jesuittene tror fremdeles at Andes’ fire elver er de samme som de fire elvene i paradis, slik de er beskrevet i første Mosebok? Tenk på det, Henry! Å forveksle Orinoco med Tigris!»

Henry ante ikke hva mannen snakket om, men forholdt seg taus. De siste fire årene hadde lært ham å snakke bare når han visste hva han snakket om. Dessuten hadde han lært at taushet noen ganger kan få den lyttende til å tro at en kanskje er intelligent. Dessuten var han adspredt, for han hørte fremdeles ekkoet av ordene: Desto rikere vil du en dag bli …

Banks ringte med en bjelle, og en blek, uttrykksløs tjener kom inn i rommet, satte seg ned ved skatollet og tok fram skrivepapir. Banks begynte å diktere uten et ord mer til gutten:

«Sir Joseph Banks, som har hatt den glede å anbefale deg til kommisjonærene ved Hans Majestets botaniske hager i Kew, etc., etc. … Jeg er blitt pålagt av deres Nåde å gjøre deg kjent med at de har hatt den glede å oppnevne deg, Henry Whittaker, som samler av planter til Hans Majestets hage, etc., etc. … Som belønning og vederlag og til kost, losji, lønn og reiseutgifter vil du motta en betaling på førti pund i året, etc., etc., etc. …»

Senere tenkte Henry at det hadde vært veldig mange etc. for førti pund i året, men hvilken annen framtid hadde han? Det lød en voldsom skraping med pennen, før Banks viftet dovent med brevet for å tørke det mens han sa: «Oppgaven din, Henry, er kinatreet. Du kjenner det kanskje som febertre. Det er kilden til jesuittbark. Finn ut alt du kan om det. Det er et fascinerende tre, og jeg skulle gjerne sett at det ble studert mer inngående. Ikke skaff deg fiender, Henry. Beskytt deg mot tyver, idioter og kjeltringer. Ta masse notater, og pass på at du informerer meg om hva slags jordsmonn du finner eksemplarene i – sandete, leiraktig, bløtt – slik at vi kan prøve å dyrke dem her i Kew. Vær knepen med pengene. Tenk som en skotte, gutt! Jo mindre du tillater deg nå, desto mer kan du tillate deg i framtiden, når du har skapt deg en formue. Motstå fyll, lediggang, kvinner og melankoli. Alle disse gledene kan du nyte senere i livet, når du er blitt en ubrukelig gammel mann som meg. Vær oppmerksom. Det er best om du ikke lar noen få vite at du er botaniker. Beskytt plantene mot geiter, hunder, katter, duer, høns, insekter, mugg, sjømenn, saltvann …»

Henry lyttet med et halvt øre.

Han skulle til Peru.

Neste onsdag.

Han var botaniker, på oppdrag for kongen av England.