Elizabeth Gilbert

Strenge menn

Oversatt av Kurt Hanssen

Elizabeth Gilbert

Strenge menn

Oversatt av Kurt Hanssen

Til Sarah Chalfant.

For alt.

Sommeren 1892 ble en konkylie plassert i samme tank som en hunnhummer i et akvarium i Woods Hole. Hummeren var nesten tjuefem centimeter lang, og hadde levd i fangenskap i omtrent åtte uker. Konkylien var av middels størrelse, og det gikk flere dager før den ble antastet, men til slutt gikk den sultne hummeren til angrep og brakk opp skallet bit for bit, og gjorde kort prosess med de bløte delene.

THE AMERICAN LOBSTER: A Study of Its Habits and Development

Francis Hobart Herrick, Ph.D., 1895

Prolog

Tre mil utenfor kysten av Maine ligger Fort Niles-øya og Courne Haven-øya rett overfor hverandre – to gamle hardhauser som prøver å stirre hverandre i senk, begge like overbevist om at de er den andres eneste vaktpost. Det er ikke noe annet i nærheten. De er helt alene. De potetformede steinknausene danner et arkipel på to øyer. Å finne disse tvillingøyene på et kart er en høyst uventet oppdagelse, det er som å finne tvillingbyer på en prærie, tvillingleirer i en ørken, tvillinghytter på en tundra. Selv om Fort Niles-øya og Courne Haven-øya er isolert fra resten av verden, er det bare et sund med navnet Worthy Channel som skiller dem fra hverandre. Worthy Channel er nesten halvannen kilometer bred, og ved lavvann er den enkelte steder så grunn at med mindre man vet hva man gjør – med mindre man virkelig vet hva man gjør – vil man nøle med å krysse den, selv i kano.

Geografisk sett er Fort Niles-øya og Courne Haven-øya så utrolig like at den som skapte dem, enten må ha vært svært tilbakestående eller hatt stor sans for humor. De er nesten nøyaktige duplikater. Øyene – de siste toppene som er igjen av en eldgammel fjellkjede som har sunket i havet – er formet av det samme beltet med svart kvalitetsgranitt og er dekket med den samme kappen med frodige grantrær. Hver øy er omtrent seks og en halv kilometer lang og tre kilometer bred. Hver øy har en håndfull med små viker, flere ferskvannsdammer, en og annen steinete strand, en enslig sandstrand, en enslig ås og en dypvannshavn som den holder for seg selv på baksiden, som om den var en skjult pengesekk.

På hver øy er det en kirke og en skole. Nede ved havnen ligger en hovedgate (som på begge øyene heter Main Street) med en liten klynge med offentlige bygninger – postkontor, butikk, kafé. Det finnes ingen asfalterte veier på noen av øyene. Husene på øyene er ganske like, og båtene i havnene er identiske. Øyene deler den samme lommen med interessant vær, om vinteren er de betydelig varmere og om sommeren er de langt kjørligere enn noen kystby, og de blir ofte fanget i spøkelsesaktige tåkebanker. De samme artene av bregner, orkideer, sopp og villroser finnes på begge øyene. Og, helt til slutt, øyene er bebodd av de samme artene av fugler, frosker, hjorter, rotter, rever, slanger og mennesker.

Penobscot-indianerne etterlot seg de første sporene etter mennesker på Fort Niles og Courne Haven. De så på øyene som et utmerket sted å sanke fugleegg, og de urgamle steinvåpnene til disse første gjestene dukker fortsatt opp i en og annen vik. Penobscot-indianerne oppholdt seg ikke så langt til havs særlig lenge, men de brukte øyene som midlertidige fiskevær, en praksis franskmennene gjenopptok tidlig på sekstenhundretallet.

De første permanente bosetterne på Fort Niles og Courne Haven var to nederlandske brødre, Andreas og Walter Van Heuvel, som, etter å ha tatt med seg koner og barn og bufe ut til øyene i juni 1702, gjorde krav på én øy til hver familie. De døpte bosettingene sine for Bethel og Canaan. Grunnmuren til Walter Van Heuvels hus står fortsatt, en mosegrodd steinhaug i en eng på det han kalte Canaan-øya – faktisk på nøyaktig samme sted hvor Walter ble drept av sin bror etter bare ett års opphold. Andreas drepte også barna til Walter den dagen, og tok med seg sin brors kone til Bethel-øya så hun kunne bo hos hans familie. Det sies at Andreas var frustrert over at hans egen kone ikke fødte ham barn fort nok. Siden han var ivrig etter å få flere arvinger, bestemte han seg for å ta den eneste andre kvinnen i nærheten. Bare noen måneder senere brakk Andreas Van Heuvel beinet mens han bygde et fjøs, og han døde av den påfølgende infeksjonen. Kvinnene og barna ble snart reddet av et engelsk patruljeskip som seilte forbi, og tatt med til befestningen ved Fort Pemaquid. Da var begge kvinnene gravide. Den ene fødte en frisk sønn som hun ga navnet Niles. Barnet til den andre kvinnen døde under fødselen, men morens liv ble reddet av Thaddeus Courne, en engelsk lege. Av en eller annen grunn førte denne hendelsen til de nye navnene på de to øyene: Fort Niles og Courne Haven – to veldig vakre steder som ikke ville bli bebodd igjen før femti år senere.

De neste som kom var skotsk-irske, og de ble boende. En Archibald Boyd overtok sammen med sin kone, sine søstre og deres ektemenn Courne Haven i 1758. I løpet av det neste tiåret fikk de selskap av familiene Cobb, Pommeroy og Strachan. Duncan Wishnell og hans familie startet en sauefarm på Fort Niles i 1761, og Wishnell var snart omgitt av naboer som het Dalgleish, Thomas, Addams, Lyford, Cardoway og O’Donnell, i tillegg til at noen av Cobb-slekten flyttet over fra Courne Haven. De unge damene på den ene øya giftet seg med de unge mennene på den andre, og familienavnene begynte å flyte fram og tilbake mellom de to stedene, lik bøyer som hadde slitt seg. På midten av 1800-tallet dukket det opp nye navn fra nyankomne: Friend, Cashion, Yale og Cordin.

Disse folkene hadde i stor grad samme forfedre. Og siden det ikke var så mange av dem der ute, er det heller ingen overraskelse at innbyggerne med tiden begynte å ligne mer og mer på hverandre. Et tøylesløst inngifte var synderen. Fort Niles og Courne Haven klarte på et eller annet vis å unngå skjebnen til Malaga-øya, hvor befolkningen ble så innavlet at delstaten til slutt måtte gripe inn og evakuere alle, men blodslinjene var likevel ekstremt tynne. Med tiden utviklet det seg en lett gjenkjennelig framtoning (kortvokste, muskuløse, robuste) og ansikt (blek hud, mørke øyenbryn, liten hake) som ble forbundet med både Courne Haven og Fort Niles. Etter flere generasjoner kunne man trygt si at hver eneste mann lignet på sin nabo og at hver eneste kvinne ville blitt kjent igjen av sine forfedre.

Alle drev med jordbruk og fiske. Alle var presbyterianere og kongresjonalister. Alle var politisk konservative. Under revolusjonskrigen var de kolonipatrioter, under borgerkrigen sendte de sine unge menn i blå ulljakker for å kjempe for unionen i det fjerne Virginia. De likte ikke myndigheter. De likte ikke å betale skatt. De stolte ikke på eksperter, og de var ikke interessert i å høre meningene til eller få besøk av fremmede. I løpet av årene ble øyene, ved forskjellige anledninger og av diverse årsaker, slått sammen med flere fastlandskommuner, den ene etter den andre. Disse politiske sammenslåingene endte aldri godt. Hver eneste ordning ble til slutt uakseptabel for øyboerne, og i 1900 fikk Courne Haven og Fort Niles danne en egen, uavhengig kommune. Sammen skapte de det knøttlille landområdet Skillet County. Men det ble også en midlertidig ordning. Til slutt skilte også øyene lag, det virket som om mennene på hver øy syntes det var best og tryggest når de fikk være helt i fred og styre seg selv.

Befolkningen på øyene fortsatte å vokse. Mot slutten av attenhundretallet gjorde den et stort hopp da granitthandelen ble født. Dr. Jules Ellis, en ung industrieier fra New Hampshire, flyttet sitt Ellis Granite Company til begge øyene, og der skapte han seg raskt en formue ved å utvinne og selge den glinsende, svarte steinen.

Courne Haven nådde sitt høydepunkt i 1889, med en befolkningsrekord på 618. Dette tallet inkluderte de svenske immigrantene, som hadde leid inn Ellis Granite Company som rå muskelkraft i steinbruddet. (Noe av granitten på Courne Haven var så sprukken og grov at den bare kunne brukes til å lage brostein av, en enkel oppgave for ufaglærte arbeidere som svenskene.) Samme år kunne Fort Niles skryte av et samfunn på 627 sjeler, inkludert de italienske immigrantene som var innleid som faglærte skulptører. (Fort Niles hadde en del fin granitt av mausoleumskvalitet – vakker granitt som bare italienske håndverkere kunne yte rettferdighet.) Det var nesten aldri arbeid til de innfødte øyboerne i granittbruddene. Ellis Granite Company foretrakk heller å leie inn immigranter, som ikke kostet så mye og som var lettere å kontrollere. Og det var liten kontakt mellom immigrantarbeiderne og lokalbefolkningen. På Courne Haven giftet noen fiskere seg med svenske kvinner, og øyas befolkning fikk innslag av folk med blondt hår. Men på Fort Niles forble det bleke, mørkhårede, skotske utseendet plettfritt. Ingen på Fort Niles giftet seg med italienerne. Det ville vært uakseptabelt.

Årene gikk. Fiskemetodene forandret seg, fra line til garn og fra torsk til lysing. Båtene utviklet seg. Gårdsbrukene ble lagt ned. Et rådhus ble bygd på Courne Haven. En bro ble bygd over Murder Creek på Fort Niles. I 1895 ble telefonen utbygd gjennom en undersjøisk kabel, og fram mot 1918 hadde flere hjem fått elektrisitet. Granittindustrien skrumpet inn og forsvant til slutt helt da betongen gjorde sin inntreden. Befolkningen minsket nesten like fort som den hadde vokst. Unge menn flyttet fra øyene for å finne seg jobb på de store fabrikkene og i de store byene. Gamle navn begynte å forsvinne fra manntallet, de lekket langsomt ut. Den siste i Boyd-familien døde på Courne Haven i 1904. Det var ingen som het O’Donnell på Fort Niles etter 1910, og for hvert tiår som gikk på 1900-tallet, minsket antallet familier på Fort Niles og Courne Haven enda mer. Øyene som en gang hadde vært sparsomt befolket, ble det nok en gang.

Det de to øyene trengte – det de alltid hadde trengt – var godt blod seg imellom. De lå så langt fra resten av nasjonen, og de var så like i temperament, avstamning og historie, at innbyggerne på Courne Haven og Fort Niles burde vært gode naboer. De trengte hverandre. De burde ha prøvd å hjelpe hverandre. De burde delt sine ressurser og byrder og tjent på å samarbeide på alle mulige måter. Og de kunne kanskje vært gode naboer. Kanskje skjebnen deres ikke hadde behøvd å være konfliktfylt. Det var i hvert fall fred mellom de to øyene de første to århundrene de var bebodd. Hvis mennene på Fort Niles og Courne Haven hadde fortsatt med jordbruk og dypvannsfiske, ville de kanskje vært utmerkede naboer. Men vi har ingen mulighet til å få vite hva som kunne ha skjedd, for til slutt ble de hummerfiskere. Og det var slutten på det gode naboskapet.

En hummer kjenner ingen grenser, og dermed gjør heller ingen hummerfisker det. Hummerfiskere fanger hummer der dyrene finnes, og det betyr at hummerfiskere jager byttet sitt overalt hvor havet er grunt og ut til der det kalde vannet begynner. Det betyr at hummerfiskere konstant konkurrerer med hverandre om å finne de beste territoriene. De kommer i veien for hverandre, vikler sammen tauene på teinene, spionerer på hverandres båter og stjeler informasjon fra hverandre. Hummerfiskere kriger om hver eneste kubikkmeter av havet. Hver eneste hummer en mann fanger, er en hummer som en annen mann har mistet. Det er et hardt yrke, og det fostrer harde menn. Vi mennesker blir tross alt det vi søker. Melkebønder blir stødige og pålitelige og milde, hjortejakt gjør menn stille og raske og følsomme, hummerfiske gjør menn mistenksomme og slu og hensynsløse.

Den første hummerkrigen mellom Fort Niles-øya og Courne Haven-øya begynte i 1902. Andre øyer i andre bukter utenfor Maine har hatt sine hummerkriger, men ingen startet så tidlig som denne. Det fantes omtrent ikke en hummerindustri i 1902, hummeren hadde fortsatt ikke blitt en sjelden delikatesse. I 1902 var hummeren vanlig, verdiløs og til og med plagsom. Etter store stormer hendte det at hundrevis og tusenvis av dyrene ble vasket opp på strendene og måtte ryddes bort med høygaffel og trillebår. Det ble innført lover som forbød velstående husholdninger å servere tjenerskapet hummer mer enn tre ganger i uken. Den gangen var hummerfiske noe øyboerne drev med for å fylle på inntekten fra gårdsdriften eller båtfisket. Man hadde bare drevet hummerfiske på Fort Niles og Courne Haven i omtrent tretti år, og man fisket fortsatt i jakke og slips. Det var en ny industri. Derfor er det bemerkelsesverdig at noen satset så tungt på hummerindustrien at man gikk til krig på grunn av den. Men det var akkurat det som skjedde i 1902.

Den første hummerkrigen mellom Fort Niles og Courne Haven begynte med det berømte og ubetenksomme brevet som Mr. Valentine Addams skrev. I 1902 fantes det Addams-familier på begge øyene, Valentine Addams var en Fort Niles-Addams. Han ble ansett for å være intelligent, men også aldeles overspent og kanskje bittelitt gal. Det var på vårparten i 1902 at Valentine Addams skrev brevet sitt. Det var adressert til forhandlingslederen for den Andre internasjonale fiskerikonferansen i Boston, et velrenommert arrangement som Addams ikke var invitert til. Han sendte sirlige kopier av brevet sitt til flere av de store fiskeriavisene på østkysten. Og han sendte én kopi med postbåten til Courne Haven-øya.

Valentine skrev:

Sirs!

Jeg må dessverre pliktskyldig rapportere om en ny og hatefull forbrytelse som blir begått av svikefulle representanter for de lokale hummerfiskerne. Jeg har døpt denne forbrytelsen for Småhummerbytte. Jeg refererer til praksisen som utøves av enkelte skruppelløse hummerfiskere, og som består i at de trekker opp teinene til ærlige hummerfiskere om natten og bytter den ærlige fiskerens Store Hummere mot et parti av den skruppelløse mannens verdiløse, unge Små Hummere. Tenk Dem hvor bestyrtet den ærlige fiskeren blir når han trekker teinene sine i dagslys og oppdager at de er fulle av verdiløse Små Hummere! Selv har jeg gang på gang blitt fortørnet over denne praksisen som utføres av mine egne naboer på Den Nærliggende Øya som heter Courne Haven! Jeg ber om at Deres kommisjon vurderer å anholde og straffe Korthummerbandittene fra Courne Haven-øya. (Jeg har lagt ved en liste med navn til Deres agenter.)

Ærbødigst, Deres takknemlige rapportør,

Valentine Addams

Våren 1903 skrev Valentine Addams et brev til den Tredje internasjonale fiskerikonferansen, som nok en gang ble avholdt i Boston. Denne konferansen var enda større enn fjorårets, og inkluderte dignitærer fra de kanadiske provinsene og fra Skottland, Norge og Wales. Addams hadde heller ikke denne gangen blitt invitert. Og hvorfor skulle han nå det? Hva hadde en enkel fisker som ham å gjøre i en slik forsamling? Dette var et møte for eksperter og lovgivere, ikke en anledning til å lufte lokale klagemål. Hvorfor skulle han bli invitert sammen med alle de walisiske og kanadiske dignitærene, alle de vellykkede grossistene fra Massachusetts og alle de navngjetne viltvokterne? Men hva så? Uansett, han skrev følgende:

Mine herrer!

Med all respekt, sirs, kan følgende overbringes Deres kolleger: En gravid hummerhunn bærer mellom 25 000 og 80 000 egg på magen, vi fiskere kaller dem «bær». Som matvare var disse salte eggbærene en gang et populært tilbehør i supper. Dere husker sikkert at man for noen år siden oppfordret folk til ikke å spise denne matvaren, og at praksisen med å fange og selge hummerhunner med bær ble forbudt. Fornuftig, sirs! Hensikten var å løse Østkystens Hummerproblem og bevare Østkystens Hummer. Mine herrer! Dere har sikkert fått høre at det finnes noen kjeltringer blant hummerfiskerne, som har lurt seg unna loven ved å skrape bort de verdifulle bærene fra magen til dyret. Motivet til de skruppelløse fiskerne er å beholde de fruktbare hummerne så de selv kan selge dem og tjene penger på dem!

Mine herrer! Når disse hummereggene blir skrapt ut i havet, blir de ikke til frisk hummeryngel, men i stedet blir de til mellom 25 000 og 80 000 små agn for sultne torske- og flyndrestimer. Mine herrer! Hvis dere leter etter de mange hundre hummerne som har forsvunnet fra våre kyster, så let i magen på de grådige fiskene! Hvis dere undrer dere over hvorfor hummerbestanden blir mindre og mindre, så spør de skruppelløse, Bærskrapende Hummerfiskerne! Mine herrer! I Skriften spørres det: «Skal vi da slakte så mye småfe og storfe at det blir nok til dem? Eller skal vi samle all fisken i havet så de får nok?»

Jeg har det fra sikre kilder, Sirs, at På Min Naboøy Courne Haven, bedriver hver eneste fisker bærskraping! Delstatens viltvoktere er ikke villige til å arrestere eller anholde disse tyvene fra Courne Haven – for tyver er de! – til tross for mine rapporteringer. Jeg har selv til hensikt å begynne å konfrontere disse kjeltringene og gi dem den straff jeg finner passende, som en representant for mine egne sterke mistanker og det gode navnet til Deres Kommisjon. Mine herrer!

Ærbødigst, Deres villige agent, Valentine R. Addams.

(Og jeg legger ved navnene til Courne Haven-kjeltringene.)

Allerede måneden etter brant den eneste kaien i havnen på Courne Haven ned. Flere av hummerfiskerne i Courne Haven hadde mistanke om at Valentine Addams hadde deltatt i ugjerningen, en mistanke Addams ikke gjorde noe for å svekke ved å være til stede under Courne Haven-brannen. Ved daggry sto han rett utenfor havnen i det lille skallet av en båt han hadde, hyttet med neven og ropte: «Portugisiske horer! Se på de katolske stakkarene nå!» mens hummerfiskerne i Courne Haven (som ikke var mer portugisiske eller katolske enn Valentine Addams selv) kjempet for å redde båtene sine. Ikke mange dager etter dette ble Addams funnet i Fineman’s Cove, hvor han var senket til bunns med to tjuekilossekker med steinsalt. Liket ble funnet av en muslingsanker.

Fisk- og viltvokteren fastslo at det var selvmord. Greit nok. Dødsfallet var på en måte selvmord. Å brenne ned den eneste kaien til naboøya er noe av det mest suicidale man kan finne på. Det visste alle. Ingen med vettet i behold på Fort Niles-øya kunne si noe på at Courne Haven-fiskerne gjengjeldte brannen, selv om det var med vold. Men det skapte likevel et problem. Addams etterlot seg en ubehagelig gravid enke. Hvis hun ble boende på Fort Niles-øya, ble hun bare til bry for naboene, som ble nødt til å forsørge henne. Og det viste seg at det var akkurat det hun hadde til hensikt. Hun ville bare være til bryderi for Fort Niles, en tung belastning i et samfunn hvor familiene knapt klarte å livnære seg og sine. Frykten for denne byrden førte til bitterhet over Valentine Addams’ død. Dessuten var det en ikke så helt liten fornærmelse å drukne en mann med det samme steinsaltet som han brukte til å oppbevare den stinkende åten sin i. Man ville søke om regress.

Som hevn rodde mennene fra Fort Niles-øya over til Courne Haven-øya en natt og malte et tynt lag med tjære på toftene til hver eneste jolle som lå fortøyd i havnen. Det var bare en grov spøk, gjort for moro skyld. Men så skar de over alle bøyene de fant som markerte hummerteiner i fiskeområdet til Courne Haven, noe som fikk alle linene til å bukte seg nedover gjennom det kalde vannet, så de fasttjorede teinene ble borte for alltid. Det var en totalødeleggelse av industrien på stedet – det lille som fantes av hummerindustri der i 1903, i hvert fall – den sesongen.

Greit nok.

Etter det var det stille i en uke. Men så ble en populær mann fra Fort Niles-øya, Joseph Cardoway, tatt utenfor et vertshus på fastlandet av ti–tolv hummerfiskere fra Courne Haven, og de ga ham juling med lange eikeklepper. Da Cardoway kom seg etter julingen, manglet han venstre øre, han var blind på venstre øye og venstre tommel hang og dinglet, løs og ubrukelig som en annen pyntegjenstand, fra en opprevet hånd. Angrepet opprørte hele Fort Niles. Cardoway var ikke engang fisker. Han eide en liten mølle på Fort Niles, og hugget is. Han hadde ikke noe med hummerfisket å gjøre, likevel ble han gjort til krøpling på grunn av det. Nå nådde hummerkrigen sitt høydepunkt.

Fiskerne på Courne Haven-øya og Fort Niles-øya slåss i nesten ti år. De slåss fra 1903 til 1913. Ikke kontinuerlig, selvsagt. Selv på den tiden var ikke en hummerkrig en pågående strid. Den er en langsom disputt om territorier, med støtvise hevnaksjoner og tilbaketrekninger. Men under en hummerkrig er spenningen konstant, og man lever også i konstant fare for å miste utstyret sitt til en annen manns kniv. Menn blir så oppslukt av å forsvare levebrødet sitt at de nærmest utsletter det samme levebrødet. De bruker så mye tid på å slåss, spionere og utfordre hverandre at de ikke har så mye tid til faktisk å drive fiske.

I likhet med enhver annen konflikt ble enkelte deltakere i denne hummerkrigen mer involvert enn andre. På Fort Niles var mennene i Pommeroy-familien mest innblandet i territorialdisputter, og som en konsekvens av det ble de rett og slett ødelagt av striden. De ble utarmet. På Courne Haven ble fiskerne i Burden-familien også rett og slett ødelagt, de neglisjerte jobben sin i forsøket på å undergrave anstrengelsene til, for eksempel, Pommeroy-familien på Fort Niles. På begge øyene ble familien Cobb mer eller mindre ødelagt. Henry Dalgliesh ble så mismodig av krigen at han ganske enkelt pakket sammen familien og flyttet fra Courne Haven til Long Island i New York, hvor han ble konstabel. Alle som vokste opp på Fort Niles eller Courne Haven i dette tiåret, levde i fattigdom. Alle som het Pommeroy, Burden eller Cobb og vokste opp i dette tiåret, levde i ekstrem fattigdom. Og hat. For dem var det virkelig hungersnød.

Når det gjaldt enken til den drepte Valentine Addams, fødte hun tvillinggutter i 1904: en uoppdragen baby som hun ga navnet Angus, og en feit og sløv baby som hun ga navnet Simon. Enken Addams var ikke stort mer rasjonell enn hennes døde ektemann hadde vært. Hun tolererte ikke at navnet «Courne Haven» ble sagt høyt i hennes nærvær. Hvis hun hørte det, begynte hun å ynke seg, som om hun var i ferd med å bli drept. Hun var hevngjerrigheten selv, en bitter kvinne som ble merket av sinnet sitt, og hun egget opp naboene til å utføre fiendtlige handlinger mot fiskerne på den andre siden av Worthy Channel. Hvis naboenes raseri og nag var i ferd med å legge seg, støttet hun det opp igjen. Delvis på grunn av hennes anstrengelser og delvis på grunn av det uunngåelige tempoet i enhver konflikt, var enkens tvillinggutter hele ti år før hummerkrigen som faren deres startet, endelig var over.

På begge øyene var det bare én fisker som ikke deltok i disse hendelsene, en fisker på Fort Niles ved navn Ebbett Thomas. Etter at kaien i Courne Haven brant ned, fjernet Thomas i det stille alle hummerteinene sine fra sjøen. Han vasket dem og lagret dem trygt i kjelleren. Han dro båten på land, vasket den og lot den stå i fjæra, dekket av en presenning. Det hadde aldri vært en hummerkrig før denne, så man kan bare undre seg over hvordan han forutså de destruktive hendelsene som skulle komme, men han var en mann med en betydelig intuisjon. Lik en smart fisker som merker at uværet er på vei, hadde Ebbett Thomas sannsynligvis mistanke om at det ville være klokest å vente til dette var over.

Etter at Ebbett Thomas hadde gjemt hummerteinene sine på et trygt sted, gikk han oppover den eneste store åsen på Fort Niles-øya, til kontorene til Ellis Granite Company, og søkte om jobb. Det var praktisk talt uhørt – at en fra lokalbefolkningen ba om jobb i steinbruddet – men Ebbett Thomas klarte likevel å få seg arbeid hos Ellis Granite Company. Han klarte å overtale Dr. Jules Ellis personlig – selskapets grunnlegger og eier – til å ansette seg. Ebbett Thomas ble formann for Ellis Granite Companys kasseverksted, hvor han ledet byggingen av trekassene som den ferdige granitten ble fraktet vekk fra øya i. Han var fisker, og alle forfedrene hans hadde vært fiskere og alle etterkommerne hans skulle bli fiskere, men Ebbett Thomas satte ikke fiskebåten sin på vannet igjen før det hadde gått ti år. Det var den ikke ubetydelige intuisjonen hans som gjorde ham i stand til å takle denne vanskelige tiden, uten at han ble økonomisk ruinert som sine naboer.

Ebbett Thomas var en uvanlig mann for sin tid og sitt sted. Han hadde ingen utdannelse, men han var oppvakt og, på sin måte, verdensvant. Dr. Jules Ellis skjønte hvor intelligent han var, og han syntes det var synd at denne intelligente mannen skulle være nødt til å bo på en liten, uvitende øy og leve et elendig liv som fisker. Dr. Ellis tenkte ofte at under andre omstendigheter ville kanskje Ebbett Thomas blitt en dyktig forretningsmann, kanskje til og med professor. Men Ebbett Thomas fikk aldri oppleve andre omstendigheter, han levde hele sitt liv på Fort Niles og utrettet lite annet enn å fiske godt og tjene bra med penger, og han holdt seg alltid utenfor de trivielle kranglene til naboene. Han giftet seg med firmenningen sin, en uvurderlig, praktisk kvinne ved navn Patience Burden, og de fikk to sønner, Stanley og Len.

Ebbett Thomas levde godt, men han levde ikke lenge. Han døde av slag da han var femti. Han levde ikke lenge nok til å få oppleve at Stanley, hans førstefødte, giftet seg. Men den store sorgen var at Ebbett Thomas ikke levde lenge nok til å få møte barnebarnet sitt, en jente ved navn Ruth, som ble født av Stanleys kone i 1958. Og det var synd, for Ebbett Thomas ville blitt fascinert av Ruth. Han ville kanskje ikke skjønt seg helt på barnebarnet sitt, men han ville garantert ha sett på livet hennes med en viss nysgjerrighet.

1

I motsetning til enkelte skalldyrarter, som er fullstendig likegyldige til avkommets velferd, passer mammahummeren på yngelen sin helt til de ungdommelige småhummerne er store nok til å klare seg på egen hånd.

Crab, Shrimp, and Lobster Lore

William B. Lord       

           1867

Ruth Thomas hadde ingen enkel fødsel. Hun ble født en uke hvor det raste et sagnomsust og fryktelig uvær. Det blåste ikke helt orkan den siste uken i mai 1958, men det var heller ikke direkte rolig utendørs, og Fort Niles fikk kjenne det godt. Og midt oppi dette uværet gjennomgikk Mary, kona til Stan Thomas, en usedvanlig hard fødsel. Det var hennes første barn. Hun var ingen storvokst kvinne, og barnet var ikke villig til å komme ut. Mary Thomas burde blitt fraktet til et sykehus på fastlandet så hun kunne fått legetilsyn, men det var ikke vær til å sette en fødende kvinne i båt. Det var ingen lege på Fort Niles, og heller ingen sykepleiere. En fødende kvinne i nød hadde ikke noe medisinsk tilsyn. Hun fikk klare seg alene.

Mary skrek og ynket seg under fødselen, mens hennes kvinnelige naboer, i rollen som et jordmorkollektiv, foreskrev trøst og gode forslag, og de forlot henne bare for å spre nyheter om tilstanden hennes rundt om på øya. Faktum var at det ikke så bra ut. De eldste og smarteste kvinnene ble tidlig overbevist om at Stans kone ikke kom til å klare seg. Mary Thomas var uansett ikke fra øya, og kvinnene hadde ikke særlig tro på at hun var sterk nok. Under de beste omstendigheter syntes de andre kvinnene at hun var litt bortskjemt, litt for fin og hadde altfor lett for å ta til tårer og bli sjenert. De var temmelig sikre på at hun kom til å gi opp midt under fødselen og dø av smerte rett foran ansiktet på dem. Likevel vimset de omkring og blandet seg inn. De kranglet seg imellom om hva som var den beste behandlingen, de beste fødestillingene, de beste rådene. Og når de bryskt dro hjem for å hente rene håndklær eller is til den fødende kvinnen, fortalte de sine ektemenn at det ikke så lyst ut for de som bodde i Thomas-huset.

Senator Simon Addams fikk høre ryktene og bestemte seg for å lage den berømte, peprede hønsebuljongen sin, noe han anså for å være et godt legemiddel som ville hjelpe kvinnen i nødens stund. Senator Simon var en aldrende ungkar som bodde sammen med tvillingbroren Angus, en annen aldrende ungkar. De var de voksne sønnene til Valentine Addams. Angus var den barskeste og mest aggressive hummerfiskeren på øya. Senator Simon drev ikke med hummerfiske i det hele tatt. Han var livredd sjøen, han satte aldri sin fot i en båt. Det nærmeste Simon hadde vært havet, var ett skritt unna bølgene på Gavin Beach. Da han var tenåring prøvde en lokal bølle å dra ham ut på en kai, og Simon hadde nesten klort bort ansiktet og omtrent brukket armen på gutten. Han holdt rundt halsen på gutten til han svimte av. Nei, senator Simon likte ikke vann.

Men han var flink med hendene, så han tjente penger på å reparere møbler og hummerteiner og fikse båter (som lå trygt på land) for de andre mennene. Han ble sett på som en eksentriker, og han tilbrakte tiden med å lese bøker og studere kart, som han skaffet ved hjelp av posten. Han visste litt av hvert om verden, selv om han ikke hadde vært borte fra Fort Niles en eneste gang i livet. Siden han hadde kunnskap om så mye forskjellig, fikk han kallenavnet senator, et kallenavn som bare var litt på spøk. Simon Addams var en merkelig mann, men han ble likevel sett på som en autoritet.

Senatoren var av den oppfatning at en god, pepret hønsebuljong kunne kurere hva som helst, selv en fødsel, så dermed kokte han opp en stor gryte til Stan Thomas’ kone. Hun var en kvinne han beundret, og han var bekymret for henne. Om ettermiddagen den 28. mai tok han med seg en gryte varm buljong til familien Thomas. Nabokvinnene slapp ham inn og annonserte at det lille barnet allerede hadde kommet. De forsikret ham om at alle hadde det bra. Barnet var friskt, og moren ville klare seg. Men moren ville sikkert ha godt av en skvett hønsebuljong.

Senator Simon Addams kikket ned i babykurven, og der lå hun: lille Ruth Thomas. En jentebaby. En usedvanlig pen baby, med vått og sammenfiltret svart hår og et våkent blikk. Senator Simon Addams la med en gang merke til at hun ikke hadde det røde, skrikende utseendet som nyfødte vanligvis hadde. Hun så ikke ut som en flådd og kokt kanin. Hun hadde en vakker, olivenfarget hud og et usedvanlig alvorlig ansikt til et spedbarn å være.

«Å, for en fin liten baby,» sa Senator Addams, og kvinnene lot ham få holde Ruth Thomas. Han virket så enorm der han sto og holdt den nye babyen at kvinnene måtte le – de lo av den gigantiske ungkaren som vugget det bitte lille barnet. Men Ruth blåste et slags sukk i armene hans og strammet den bitte lille munnen og blunket bekymringsløst. Senator Simon Addams kjente et stikk av en nesten bestefaderlig stolthet. Han klukket til henne. Han gynget henne.

«Nei, er hun ikke en vakker baby,» sa han, og kvinnene lo og lo.

Han sa: «Er hun ikke herlig?»

Ruth Thomas var en søt baby som ble til en veldig søt liten jente, med mørke øyenbryn og brede skuldre og en bemerkelsesverdig holdning. Helt fra barndommen av var hun rak som en strek. Det var noe voksent og slående over henne, selv som liten. Hennes første ord var et svært bestemt «Nei». Hennes første setning: «Nei takk.» Hun var ikke så veldig begeistret for leker. Hun likte å sitte på fanget til faren og lese avisen sammen med ham. Hun likte å være sammen med voksne. Hun var så stille at det kunne gå flere timer før de la merke til henne. Hun var en tyvlytter av verdensklasse. Når foreldrene var på besøk hos naboene, satt Ruth under kjøkkenbordet, like liten og lydløs som et støvfnugg, og lyttet ivrig til hvert eneste ord som ble sagt. En av de setningene som ble sagt oftest til henne som barn, var «Men Ruth, jeg så ikke at du var der!».

Ruth Thomas unngikk å bli lagt merke til fordi hun var vaktsom av natur, men også fordi hun hadde et avledende rabalder rundt seg, i form av familien Pommeroy. Familien Pommeroy bodde ved siden av Ruth og foreldrene hennes. Det var sju Pommeroy-gutter, og Ruth ble født rett etter den siste av dem. Hun forsvant så å si i kaoset som ble holdt i gang av Webster og Conway og John og Fagan og Timothy og Chester og Robin Pommeroy. Pommeroy-guttene var en begivenhet på Fort Niles. Det var selvsagt andre kvinner som hadde produsert like mange barn i øyas historie, men bare i løpet av flere tiår og bare med helt tydelig motvilje. At sju barn ble født i én overstrømmende glad familie på rett under seks år, virket mer som en epidemi.

Senator Simons tvillingbror, Angus, sa: «Pommeroy er ikke en familie. De yngler pinadø.»

Men man kunne mistenke Angus Addams for å være sjalu, siden han ikke hadde noen annen familie enn sin eksentriske tvillingbror, så alt som hadde å gjøre med andre folks lykkelige familier, var som et onde for Angus Addams. Senatoren syntes derimot at Mrs. Pommeroy var herlig. Han ble sjarmert av graviditetene hennes. Han sa at Mrs. Pommeroy alltid så ut som om hun var gravid fordi hun ikke kunne noe for det. Han sa at hun alltid så gravid ut på en søt og unnskyldende måte.

Mrs. Pommeroy var usedvanlig ung da hun giftet seg – ikke engang seksten – og hun nøt både seg selv og ektemannen fullt ut. Hun var en skikkelig villkatt. Den unge Mrs. Pommeroy drakk som en fisk. Hun elsket å drikke. Hun drakk faktisk så mye mens hun var gravid at naboene hadde mistanke om at hun hadde forårsaket hjerneskader på barna sine. Og uansett hva årsaken var, lærte ingen av de sju Pommeroy-sønnene å lese særlig godt. Ikke engang Webster Pommeroy klarte å lese en bok, og han var den skarpeste kniven i familieskuffen.

Som barn satt ofte Ruth Thomas stille i et tre, og når muligheten bød seg, kastet hun stein på Webster Pommeroy. Han kastet steiner tilbake på henne og sa at hun var en bæsjerumpe. Da sa hun: «Å ja? Og hvor har du lest det?» Så pleide Webster Pommeroy å dra Ruth ned fra treet og sparke henne i ansiktet. Ruth var en smart jente som av og til hadde vondt for å passe munnen sin. Ruth gikk ut fra at det å bli sparket i ansiktet var sånt som skjedde med smarte småjenter som bodde ved siden av så mange Pommeroy-gutter.

Da Ruth Thomas var ni år gammel, opplevde hun noe betydningsfullt. Moren hennes forlot Fort Niles. Faren hennes, Stan Thomas, ble med henne. De dro til Rockland. De skulle være der i en uke eller to. Planen var at Ruth skulle bo hos familien Pommeroy en kort stund. Bare til foreldrene kom tilbake. Men så skjedde det et eller annet komplisert i Rockland, og Ruths mor kom aldri tilbake. Den gangen fikk Ruth aldri noen detaljert forklaring.

Til slutt kom Ruths far tilbake, men han ble ikke lenge, og dermed ble Ruth boende hos familien Pommeroy i flere måneder. Akkurat dette var ikke så veldig traumatisk, for Ruth elsket virkelig Mrs. Pommeroy. Hun elsket tanken på å få bo hos henne. Hun ville være sammen med henne hele tiden. Og Mrs. Pommeroy elsket Ruth.

«Du er liksom datteren min!» pleide Mrs. Pommeroy å si til Ruth. «Du er liksom den pokkers datteren jeg aldri fikk!»

Mrs. Pommeroy uttalte ordet datter daughtah, som i Ruths ører ble til noe vakkert og fjærlett. I likhet med alle andre som var født på Fort Niles eller Courne Haven, snakket Mrs. Pommeroy den samme dialekten som alle i New England kalte Down East – nesten helt lik den brede dialekten som de opprinnelige skotsk-irske nybyggerne snakket, og som skilte seg ut ved en nesten kriminell mangel på respekt for bokstaven r. Ruth elsket klangen. Ruths mor hadde ikke denne vakre dialekten, og hun brukte heller ikke ord som pokker og faen og dritt og rasshøl, ord som på herlig vis pepret språket til de innfødte hummerfiskerne og mange av konene deres. Ruths mor drakk heller ikke enorme mengder rom for så å bli myk og kjærlig etterpå, noe Mrs. Pommeroy gjorde hver eneste dag.

Kort sagt, Mrs. Pommeroy var klart overlegen Ruths mor.

Mrs. Pommeroy var ikke en kvinne som konstant skulle gi klemmer, men hun var helt klart en som likte å dulte borti folk. Hun dultet og skumpet borti Ruth hele tiden, dyttet alltid borti henne med ømhet, noen ganger så hardt at hun ramlet. Men alt ble gjort med kjærlighet. Hun dyttet borti Ruth fordi Ruth fortsatt var så liten. Ruth Thomas hadde ikke blitt ordentlig stor ennå. Mrs. Pommeroy dyttet Ruth på rumpa av ren kjærlighet.

«Du er liksom den pokkers datteren jeg aldri fikk!» sa Mrs. Pommeroy og så dultet hun borti og så – bang – der ramlet Ruth.

Daughtah!

Og Mrs. Pommeroy kunne nok hatt bruk for en datter etter sju håndfuller av noen sønner. Hun satte virkelig pris på døtre, etter mange år med Webster og Conway og John og Fagan og så videre og så videre, som spiste som foreldreløse og brølte som straffanger. Da Ruth Thomas flyttet inn, virket en datter som en bra ting for Mrs. Pommeroy, så Mrs. Pommeroy hadde mye oppspart kjærlighet å gi Ruth.

Men Mrs. Pommeroy elsket mannen sin mer enn noen annen. Hun elsket Mr. Pommeroy vilt. Mr. Pommeroy var liten og senete, men hendene hans var store og tunge som dørhammere. Øynene hans var smale. Han gikk med nevene på hoftene. Han hadde et merkelig, innskrumpet ansikt. Leppene hans var alltid presset sammen til et slags kyss. Han rynket pannen og myste, som om han utførte kompliserte matematiske oppgaver i hodet. Mrs. Pommeroy forgudet ham. Hver gang hun passerte mannen sin i gangene i huset, grep hun etter brystvortene hans gjennom underskjorten. Hun vred på brystvortene hans og ropte: «Klemme!»

Mr. Pommeroy hylte: «Whoop!»

Så grep han henne rundt håndleddene og sa: «Wanda! Kan du ikke slutte med det der? Jeg hater det virkelig.» Han sa: «Wanda, hadde det ikke vært for at hendene dine alltid er så varme, hadde jeg kastet deg ut av det jævla huset.»

Men han elsket henne. Om kveldene, hvis de satt i sofaen og hørte på radio, pleide Mr. Pommeroy å sutte på et av hårstråene til Mrs. Pommeroy, som om det var laget av søt lakris. Noen ganger satt de bare fredelig sammen i timevis, hun strikket ullplagg og han knyttet kolver til hummerteinene sine, og mellom seg hadde de en flaske rom som begge drakk av. Etter at Mrs. Pommeroy hadde drukket en stund, likte hun å svinge beina opp fra gulvet, klemme føttene mot siden til ektemannen og si: «Føtter på deg.»

«Ingen føtter på meg, Wanda,» sa han kort, uten å se på henne, men med et smil.

Hun fortsatte å presse føttene mot ham.

«Føtter på deg,» sa hun. «Føtter på deg.»

«Vær så snill, Wanda. Ingen føtter på meg.» (Han kalte henne Wanda, selv om hun egentlig het Rhonda. Det kom av at deres sønn Robin, som – i tillegg til å ha den lokale uvanen med ikke å uttale r i slutten av et ord – ikke kunne si noen ord som begynte på r. Det tok mange år før Robin klarte å si sitt eget navn, langt mindre morens navn. I tillegg begynte alle på Fort Niles-øya å etterligne ham. Over hele øya kunne man høre store, sterke fiskere som klaget over at de måtte bøte wepene eller ordne wiggen eller kjøpe ny kowtbølgewadio. Man kunne også høre store, sterke kvinner spørre om de kunne få låne en wive.)

Ira Pommeroy var veldig glad i sin kone, noe som var lett å forstå, for Rhonda Pommeroy var virkelig en skjønnhet. Hun gikk i lange skjørt, og hun løftet dem når hun gikk, som om hun innbilte seg at hun var en fin dame i Atlanta. Ansiktet hennes uttrykte alltid forbløffelse og glede. Hvis noen forlot et rom et øyeblikk, hevet hun øyenbrynene og sa med sjarmerende stemme: «Hvor har du vært?» når vedkommende kom tilbake. Hun var tross alt ung, selv om hun hadde sju sønner, og håret var langt som på en ungjente. Hun gikk med håret satt opp og lagt rundt hodet i en ambisiøs og skinnende såte. I likhet med alle andre på Fort Niles syntes Ruth Thomas at Mrs. Pommeroy var en stor skjønnhet. Hun forgudet henne. Ruth lot ofte som om hun var henne.

Da Ruth var liten, var håret hennes klippet kort, så når hun lot som om hun var Mrs. Pommeroy, knyttet hun et håndkle rundt hodet slik noen kvinner gjør etter at de har badet, men hennes håndkle var en erstatning for den storslåtte, glansfulle hårsåten til Mrs. Pommeroy. Ruth engasjerte Robin Pommeroy, den yngste av guttene, til å imitere Mr. Pommeroy. Robin var lett å sjefe over. Dessuten likte han leken. Når Robin imiterte Mr. Pommeroy, laget han den samme kyssemunnen som faren ofte hadde, og han trampet rundt Ruth med hendene på hoftene. Han fikk lov til å banne og skule. Han likte autoriteten det ga ham.

Ruth Thomas og Robin Pommeroy lot alltid som om de var Mr. og Mrs. Pommeroy. Det var den faste leken deres. De brukte timer og uker av barndommen på å leke den. De lekte den ute i skogen, nesten hver eneste dag den sommeren Ruth bodde hos familien Pommeroy. Leken begynte med graviditet. Ruth stakk en stein i bukselommen, som skulle forestille en ufødt Pommeroy-bror. Robin laget en stram trutmunn og lekset opp for Ruth om det å være foreldre.

«Høw på meg,» sa Robin, med hendene på hoftene. «Når babyen bliw født, haw han ikke tennew. Høwew du? Han kan ikke spise hawd mat som vi gjøw. Wanda! Du må gi babyen juice!»

Ruth strøk babysteinen i lommen. Hun sa: «Jeg tror jeg må føde babyen nå.»

Hun slengte den ned på bakken. Babyen var født. Så enkelt var det.

«Men se på den babyen,» sa Ruth. «Den var stor.»

Hver dag ble den første steinen som ble født kalt Webster, siden han var den eldste. Etter at Webster var døpt, fant Robin en ny stein, som skulle representere Conway. Han ga den til Ruth og hun stakk den i lommen.

«Wanda! Hva ew det?» ville Robin vite.

«Nei, har du sett,» svarte Ruth. «Nå skal jeg jammen få enda en pokkers baby.»

Robin skulte på henne. «Høw på meg. Nåw babyen bliw født, ew beina i føttene hans fow myke til at de kan ha sko på. Wanda! Du må ikke ta sko på babyen!»

«Denne skal hete Kathleen,» sa Ruth. (Hun håpet alltid at det skulle bli flere jenter på øya.)

«Ikke snakk om,» sa Robin. «Denne babyen ew også en gutt.»

Og sant nok, det ble den. De døpte den nye steinen for Conway og slengte ham ned til storebroren Webster. Snart, veldig snart, vokste det opp en haug med sønner i skogen. Ruth Thomas fødte alle guttene, hele sommeren. Av og til tråkket hun på steinene og sa: «Føtter på deg, Fagan! Føtter på deg, John!» Hun fødte hver og en av guttene hver eneste dag, og Robin trampet rundt henne med hendene på hoftene mens han skrøt og lekset opp for henne. Og når Robin-steinen ble født helt til slutt i leken, hendte det at Ruth sa: «Denne babyen må jeg bare kaste. Den er for feit. Og så kan den ikke snakke ordentlig.»

Da hendte det at Robin slo etter henne, så håndklehåret falt fra hodet til Ruth. Og da hendte det at hun pisket ham på beina med håndkleet, så han fikk røde striper på leggene. Hun slo kanskje knyttneven i ryggen på ham hvis han prøvde å løpe. Ruth var flink til å slå når målet var trege, feite Robin. Håndkleet ble fuktig av den våte bakken. Håndkleet ble skittent og ødelagt, så de lot det bare bli liggende og tok med seg et nytt neste dag. Snart vokste det opp en haug med håndklær i skogen. Mrs. Pommeroy skjønte aldri helt hva som skjedde.

Si meg, hvor har det blitt av alle håndklærne? Hei! Hva skjer med håndklærne mine?

Familien Pommeroy bodde i det store huset til en død grandonkel som hadde vært i slekt med begge to. Mr. og Mrs. Pommeroy var i slekt allerede før de giftet seg. De var søskenbarn, og begge het beleilig nok Pommeroy før de forelsket seg. («Akkurat som det jævla Roosevelt-paret,» sa Angus Addams.) Men rett skal være rett, det var ikke en uvanlig situasjon på Fort Niles. Det var ikke så mange familier å velge mellom lenger, så alle var i slekt med hverandre.

Den døde Pommeroy-grandonkelen var dermed en felles, død grandonkel, en delt, død grandonkel. Han hadde bygd et svært hus like ved kirken med penger han hadde tjent på landhandelen sin i tiden før den første hummerkrigen. Både Mr. og Mrs. Pommeroy hadde arvet huset. Da Ruth var ni år og bodde hos familien Pommeroy den sommeren, prøvde Mrs. Pommeroy å få henne til å sove i soverommet til den døde grandonkelen. Det lå under et karnapptak og hadde ett vindu, som vendte ut mot en enorm gran, og det hadde et mykt tregulv av brede planker. En deilig rom for en liten jente. Det eneste problemet var at grandonkelen hadde skutt seg i det samme rommet, rett i munnen, og tapetet hadde fortsatt rustrøde, inntørkede blodflekker. Ruth Thomas nektet tvert å sove på det rommet.

«Herregud, Ruthie, mannen er død og begravet,» sa Mrs. Pommeroy. «Det er ingenting skummelt på det rommet.»

«Nei,» sa Ruth.

«Selv om du ser et spøkelse, Ruth, så er det bare min onkels spøkelse, og han gjør deg ikke noe. Han var glad i barn.»

«Nei takk.»

«Det er ikke engang blod på tapetet,» løy Mrs. Pommeroy. «Det er mugg. Det er fordi det er fuktig.»

Mrs. Pommeroy fortalte Ruth at de innimellom hadde samme sort mugg på sitt soveromstapet, men hun sov like godt. Hun sa at hun sov søtt som et spedbarn hver eneste natt. Hvis det var tilfellet, sa Ruth, kunne jo hun sove på soverommet til Mrs. Pommeroy. Og det endte med at hun gjorde akkurat det.

Ruth sov på gulvet ved siden av sengen til Mr. og Mrs. Pommeroy. Hun hadde en stor pute og en slags madrass som var laget av ulltepper som luktet kraftig. Hvis ekteparet Pommeroy laget lyder, hørte Ruth det, og hvis de fniste og hadde sex, så hørte hun det. Når de snorket rusen av seg, hørte hun det også. Når Mr. Pommeroy sto opp klokken fire om morgenen for å sjekke vinden og dra ut på hummerfiske, hørte Ruth Thomas at han gikk rundt i huset. Hun lukket øynene og hørte på morgenene hans.

Mr. Pommeroy hadde en terrier som fulgte med ham overalt, selv på kjøkkenet klokken fire om morgenen, og klørne klikket taktfast mot kjøkkengulvet. Mr. Pommeroy snakket lavt med hunden mens han laget frokost.

«Legg deg og sov igjen, hund,» sa han. «Vil du ikke sove mer? Vil du ikke hvile deg, hund?»

Enkelte morgener sa Mr. Pommeroy: «Følger du etter meg for å lære hvordan du lager kaffe til meg, hund? Prøver du å lære hvordan du kan lage frokost til meg?»

En stund var det også en katt i Pommeroy-huset. Det var en svær maine coon-katt som hadde flyttet hjem til Pommeroy-familien fordi den hatet terrieren og hatet Pommeroy-guttene så mye at den ville være hos dem hele tiden. Katten tok det ene øyet til terrieren i et slagsmål, og øyehulen ble stinkende og infisert. Dermed stakk Conway katten inn i en hummerkasse, sendte kassen ut med tidevannet og skjøt på den med geværet til faren sin. Etter det sov terrieren på gulvet ved siden av Ruth Thomas hver eneste natt, med det stygge, stinkende øyet sitt.

Ruth likte å sove på gulvet, men hun hadde merkelige drømmer. Hun drømte at gjenferdet til ekteparet Pommeroys døde grandonkel jaget henne inn på kjøkkenet, hvor hun lette etter en kniv å stikke ham med, men det eneste hun fant til å forsvare seg med, var metallvisper og flate slikkepotter. Hun hadde også andre drømmer, hvor det regnet og stormet i hagen til Pommeroy, og guttene hadde brytekamp med hverandre. Hun måtte gå rundt dem med en liten paraply som hun holdt over den ene gutten etter den andre. Alle de sju Pommeroy-sønnene lå sammenfiltret og slåss rundt henne.

Om morgenen, etter at Mr. Pommeroy hadde forlatt huset, pleide Ruth å sovne igjen og våkne noen timer senere, når solen sto høyere. Da krabbet hun opp i sengen til Mrs. Pommeroy. Mrs. Pommeroy våknet og begynte å kile Ruth i nakken og fortelle historier om alle hundene som faren hennes hadde eid, den gangen Mrs. Pommeroy var en liten jente akkurat som Ruth.

«Det var Beadie, Brownie, Cassie, Prince, Tally, Whippet …» sa Mrs. Pommeroy, og til slutt lærte Ruth seg navnene til alle de forgangne hundene og kunne svare på spørsmål om dem.

Ruth Thomas bodde hos familien Pommeroy i tre måneder, deretter kom faren hennes tilbake til øya uten moren. Den kompliserte hendelsen hadde funnet en løsning. Mr. Thomas hadde etterlatt seg Ruths mor i en by som het Concord i New Hampshire, og der skulle hun bli på ubestemt tid. Det ble gjort ganske klart for Ruth at moren hennes aldri ville komme tilbake. Ruths far flyttet Ruth ut av Pommeroy-huset og hjem igjen, hvor hun kunne sove på sitt eget soverom. Ruth gjenopptok det rolige livet med faren og oppdaget at hun ikke savnet moren noe særlig. Men hun savnet veldig å sove på gulvet ved siden av sengen til Mr. og Mrs. Pommeroy.

Og så druknet Mr. Pommeroy.

Alle mennene sa at Ira Pommeroy druknet fordi han fisket alene og drakk om bord i båten. Han hadde festet krukker med rom til noen av teinelinene, så de lå og duppet på tjue favners dyp i det kalde vannet, midt mellom merkebøyene og hummerteinene. Det var noe alle gjorde innimellom. Det var ikke akkurat Mr. Pommeroy som hadde kommet på tanken, men han hadde foredlet den veldig, og de fleste var av den oppfatning at han hadde ødelagt seg selv ved å foredle den altfor mye. Han ble rett og slett for full en dag da bølgene var for store og dekket for glatt. Han ramlet sikkert over båtripen før han visste ordet av det, han mistet fotfestet da det kom en brå bølge mens han dro opp en teine. Og han kunne ikke svømme. Det var nesten ingen hummerfiskere på Fort Niles eller Courne Haven som kunne svømme. Ikke at det å kunne svømme ville ha hjulpet Mr. Pommeroy noe særlig. I høye støvler og lang regnfrakk og store hansker, i det farlige og kalde vannet, ville han raskt ha gått under. Det gikk i det minste fort for seg. Hvis man kan svømme, tar det bare lengre tid å dø.

Angus Addams fant kroppen tre dager senere, mens han var ute og fisket. Liket av Mr. Pommeroy hadde filtret seg inn i linene til Angus, som en oppsvulmet, saltet skinke. Det var der han endte opp. En kropp kan drive av gårde, og det hang flere mål med tau i vannet utenfor Fort Niles-øya, som kunne fungere som et filter og fange opp drivende kropper. Mr. Pommeroys reise stanset i territoriet til Angus. Måkene hadde allerede hakket ut øynene hans.

Angus hadde dratt opp en line for å hente en av teinene sine, og da hadde han fått med seg kroppen. Angus hadde en liten båt, og det var ikke plass til én til om bord, enten vedkommende var død eller levende, så dermed slengte han den døde Mr. Pommeroy ned i tanken, oppå de levende, kravlende hummerne som han hadde fanget den morgenen, og som han hadde bundet klørne til så de ikke skulle rive hverandre i småbiter. I likhet med Mr. Pommeroy fisket Angus alene. På den tiden i yrkeslivet hans hadde ikke Angus en aktermann med seg. På det punktet i yrkeslivet hans følte han ikke behov for å dele fangsten med en tenåring. Han hadde ikke engang radio, noe som var uvanlig for en hummerfisker, men Angus likte ikke at noen skulle begynne å skravle med ham. Angus hadde flere titalls teiner å dra opp den dagen. Han gjorde alltid pliktene sine, uansett hva han fant. Og derfor, til tross for liket han hadde fisket opp, fortsatte Angus med å trekke opp resten av linene sine, noe som tok flere timer. Han målte hver eneste hummer, som han skulle gjøre, kastet de minste uti igjen og beholdt de som var lovlige, og bandt klørne forsvarlig igjen. Han slengte alle hummerne oppå den druknede kroppen i den kjølige tanken, ute av solskinnet.

Omtrent klokken halv fire om ettermiddagen satte han kursen tilbake til Fort Niles. Han kastet anker. Han slengte liket av Mr. Pommeroy ned i lettbåten sin, så det ikke lå i veien, flyttet fangsten over i oppbevaringskassene, fylte agnbøttene til neste dag, spylte dekket og hengte av seg regntøyet. Da han var ferdig med alle disse gjøremålene, klatret han ned i lettbåten til Mr. Pommeroy og satte kurs mot brygga. Han fortøyde lettbåten til stigen og klatret opp. Og da fortalte han alle nøyaktig hvem han hadde funnet på området sitt den morgenen, like død som enhver annen idiot.

«Han satt fast i wepene mine,» sa Angus Addams dystert.

Tilfeldigvis var Webster og Conway og John og Fagan og Timothy og Chester Pommeroy nede på brygga da Angus Addams losset liket. De hadde lekt der nede den ettermiddagen. De fikk øye på kroppen til faren sin som lå på brygga, oppsvulmet og uten øyne. Webster, den eldste, var den første som så den. Han stammet og gispet, og da så også de andre guttene den. De falt inn i en uryddig formasjon lik vettskremte soldater, og begynte å løpe hjem, sammen, i flokk. De løp oppover fra havnen, og de stormet, fort og gråtende bortover veien og forbi den falleferdige, gamle kirken og hjem til huset sitt, hvor deres nabo Ruth Thomas slåss med Robin, minstebroren deres på trappen. Pommeroy-sønnene dro Ruth og Robin med seg i løpet, og alle åtte trengte seg samtidig inn på kjøkkenet og kastet seg over Mrs. Pommeroy.

Mrs. Pommeroy hadde ventet på denne nyheten siden mannens båt ble funnet flytende langt ute av kurs tre netter tidligere, uten mannen noen steder i nærheten av den. Hun visste allerede at mannen hennes var død, og hun hadde gjettet at de aldri ville finne kroppen hans. Men nå, da sønnene hennes og Ruth Thomas kastet seg inn på kjøkkenet med bedrøvede ansikter, visste Mrs. Pommeroy at kroppen var funnet. Og at sønnene hadde sett den.

Guttene dundret inn i Mrs. Pommeroy og dro henne ned på gulvet som om de var ville, tapre soldater og hun var en skarp granat. De la seg over henne og kvalte henne. De sørget, og de var bokstavelig talt en byrde for henne. Ruth Thomas ble også revet ned og lå forvirret utstrakt på kjøkkengulvet. Robin Pommeroy, som fortsatt ikke hadde skjønt noe, sirklet rundt haugen med hulkende brødre og moren, og sa: «Hva? Hva?»

Hva var et ord som det var lett å si for Robin, i motsetning til hans eget navn, derfor sa han det om igjen.

«Hva? Hva? Webster, hva?» sa han, og han må ha undret seg over denne sørgelige floken av gutter og moren sin, som lå så stille under dem. Han var altfor liten til å få en sånn nyhet. Mrs. Pommeroy lå på gulvet, taus som en nonne. Hun var dekket av sønnene sine. Da hun strevde for å reise seg, fulgte guttene med, som om de satt fast. Hun plukket guttene av det lange skjørtet sitt, som om de var borrer eller biller. Men etter hvert som hun løsnet en gutt, krabbet han bare på henne igjen. Alle var hysteriske. Likevel sto hun der rolig og plukket dem av seg.

«Webster, hva?» sa Robin. «Hva, hva?»

«Ruthie,» sa Mrs. Pommeroy, «gå hjem. Si fra til faren din.»

Det var noe gripende vakkert og sorgfullt over stemmen hennes. Tell yah fathah … Ruth syntes det var den vakreste setningen hun noen gang hadde hørt.

Senator Simon Addams snekret kisten til Mr. Pommeroy, men senatoren var ikke til stede under begravelsen, siden han var livredd havet og aldri gikk i begravelsen til noen som hadde druknet. For ham var det en uutholdelig redsel, uansett hvem den døde var. Han måtte holde seg unna. I stedet snekret han en kiste til Mr. Pommeroy av rene, hvite furuplanker, pusset med sandpapir og polert med lys olje. Det var en vakker kiste.

Det var den første begravelsen Ruth Thomas hadde vært til stede på, og det var en fin begravelse til å være hennes første. Mrs. Pommeroy viste seg allerede som en enestående enke. Den morgenen skrubbet hun nakken og neglene til Webster, Conway, John, Fagan, Timothy, Chester og Robin. Hun glattet ut håret deres med en fin kam av skilpaddeskall, som hun dyppet i et glass med kaldt vann. Ruth var hos dem. Hun klarte vanligvis ikke å holde seg unna Mrs. Pommeroy, i hvert fall ikke på en så viktig dag som denne. Hun fant sin plass i rekken og fikk håret vannkjemmet. Hun fikk neglene renset og nakken skrubbet med børste. Mrs. Pommeroy stelte Ruth Thomas helt til slutt, som om jenta var en siste sønn. Skalpen til Ruth ble glovarm og stram etter kammen. Hun fikk Ruths negler til å skinne som mynter. Pommeroy-guttene sto stille, bortsett fra Webster, den eldste, som dunket fingrene urolig mot lårene. Guttene oppførte seg usedvanlig bra den dagen, for morens skyld.

Deretter utførte Mrs. Pommeroy et strålende arbeid på sitt eget hår mens hun satt ved kjøkkenbordet, foran kommodespeilet. Hun laget en teknisk komplisert flette og festet den rundt hodet med nåler. Deretter oljet hun håret med et eller annet spennende, inntil det hadde samme stråleglans som granitt. Hun draperte et svart skjerf over hodet. Ruth Thomas og alle Pommeroy-guttene fulgte med. Det var noe høytidelig over henne, slik en enke med verdighet skulle være. Hun hadde anlegg for det. Hun så strålende trist ut, og burde blitt fotografert den dagen. Så vakker var hun.

På Fort Niles-øya måtte man vente over en uke på å få begrave noen, fordi det tok så lang tid å få presten til å komme over på New Hope, menighetsbåten. Det var ikke lenger prest på Fort Niles, heller ikke på Courne Haven. På begge øyene var kirkene i ferd med å ramle sammen fordi de ikke ble brukt. I 1967 var ikke befolkningen på Fort Niles eller Courne Haven stor nok (bare litt over hundre sjeler på de to øyene) til å opprettholde et fast kirketilbud lenger. Derfor delte innbyggerne prest med et titalls andre fjerne øyer på Maine-kysten som hadde samme problem. New Hope var en flytende kirke, i kontinuerlig bevegelse fra det ene fjerne øysamfunnet til det neste, hvor den hadde et kort og effektivt opphold. New Hope ble bare liggende til kai lenge nok til at man rakk å døpe, gifte eller begrave de som trengte det, så kastet de loss igjen. Båten leverte også veldedige bidrag, hadde med seg bøker og kom av og til med post. New Hope var bygd i 1915, og hadde fraktet mange prester i tjenesten for den gode sak. Den nåværende presten var født på Courne Haven-øya, men han var nesten aldri å se der. Arbeidet førte ham noen ganger helt opp til Nova Scotia. Han hadde virkelig et vidstrakt sogn, og det var vanskelig å få hans oppmerksomhet på kort varsel.

Presten det var snakk om het Toby Wishnell, fra familien Wishnell på Courne Haven-øya. Alle på Fort Niles-øya kjente familien Wishnell. De var kjent som «high-line»-hummerfiskere, noe som betydde at de var fantastisk dyktige og dermed også velstående. De var berømte hummerfiskere, helt overlegne alle andre. De var rike, overnaturlige fiskere, som til og med hadde klart å utmerke seg (til en viss grad) under hummerkrigene. Familien Wishnell halte alltid opp store mengder hummer, uansett vanndybde eller årstid, og de var viden hatet for det. Det ga ikke mening for andre fiskere at familien Wishnell skulle få så mye hummer. Det var som om familien Wishnell hadde en spesialavtale med Gud. Nei, mer enn det, det var som om familien Wishnell hadde en spesialavtale med hummeren som art.

Det virket i hvert fall som om hummerne syntes det var en ære og et privilegium å gå inn i en Wishnell-teine. De kravlet i kilometervis, over andre folks teiner på havbunnen, for å komme til en Wishnell. Det ble sagt at en Wishnell kunne finne hummer under en stein i blomsterhagen til bestemoren din. Det ble sagt at hele hummerfamilier samlet seg i veggene på Wishnell-hjemmene, akkurat som gnagere. Det ble sagt at Wishnell-guttene ble født med tentakler og klør og skall, som de kvittet seg med når de ble ammet.

Fiskelykken til Wishnell-familien var obskøn, fornærmende og arvelig. Wishnell-menn hadde en spesiell begavelse når det gjaldt å ødelegge selvtilliten til folk på Fort Niles. Hvis en Fort Niles-fisker var på fastlandet for å ordne et eller annet i Rockland og møtte en Wishnell i banken eller på bensinstasjonen, ville han uunngåelig oppdage at han oppførte seg som en idiot. Han mistet all selvkontroll og fornedret seg foran Wishnell-mannen. Han gliste og stammet og gratulerte Mr. Wishnell med den fine, nye frisyren og den fine, nye bilen. Han unnskyldte seg for den skitne overallen sin. Han prøvde tåpelig nok å forklare Mr. Wishnell at han hadde jobbet i båten, at de skitne fillene bare var arbeidsklærne hans, at han skulle kaste dem snart, vær trygg på det. Wishnell-mannen gikk sin vei, mens Fort Niles-fiskeren var rasende av skam resten av uken.

Familien Wishnell var flinke til å gjøre nye ting. De var de første fiskerne som brukte lette nylontau istedenfor gamle hampetau, som måtte dyppes omhyggelig i varm tjære så de ikke skulle råtne i saltvann. Familien Wishnell var de første fiskerne som dro opp teiner med mekaniske vinsjer. De var faktisk de første fiskerne som begynte å bruke motorbåt. Sånn var det med familien Wishnell. De var alltid først og alltid best. Det ble sagt at de kjøpte agn av Kristus personlig. De solgte svære hummerfangster hver eneste uke, mens de lo av den kvalmende flaksen de hadde.

Pastor Toby Wishnell var den første og eneste mannen i Wishnell-familien som ikke fisket. Og for en ondsinnet og nøye planlagt fornærmelse det var! Å bli født som en Wishnell – en hummermagnet, en hummermagnat – og pisse bort gaven! Å frasi seg rikdommen til dynastiet! Hvem var vel idiotisk nok til å gjøre noe sånt? Jo, det var Toby Wishnell. Toby Wishnell hadde gitt fra seg alt for å tjene Gud, og på Fort Niles ble det sett på som uakseptabelt og patetisk. Av hele Wishnell-slekten hatet mennene på Fort Niles Toby Wishnell mest. Han irriterte vettet av dem. Og de var voldsomt sinte for at han var presten deres. De ville ikke ha en fyr som ham i nærheten av sjelen sin.

«Det er noe med den Toby Wishnell-fyren som han holder tett om,» sa Stan, faren til Ruth Thomas.

«Han er en soper, ikke noe annet,» sa Angus Addams. «Han er en rendyrket soper.»

«Han er en skitten løgnhals. Og en drittsekk,» sa Stan Thomas. «Og så er han kanskje en soper også. For alt vi vet, kan det godt hende at han er en soper.»

Den dagen unge pastor Toby Wishnell kom med New Hope for å forrette under begravelsen av den druknede, fulle, oppsvulmede og øyenløse Mr. Pommeroy, var en vakker dag tidlig på høsten. Himmelen var høy og blå, og det blåste frisk bris. Dessuten så Toby Wishnell kjekk ut. Han hadde en elegant holdning. Han hadde på seg en svart ulldress. Buksebeina var stukket ned i et par store gummistøvler for å beskytte dem mot søla på bakken.

Det var et eller annet urimelig fint over trekkene til pastor Toby Wishnell, noe litt for pent over den renskårne haken. Han var polert. Han var kultivert. Dessuten var han blond. Et eller annet sted på veien hadde en Wishnell giftet seg med en svensk jente som var avkommet til en Ellis Granite Company-arbeider. Dette skjedde rundt århundreskiftet, og det myke, blonde håret hadde holdt seg. Det var ingen med det på Fort Niles-øya, der var nesten alle bleke og mørke. Det blonde håret på Courne Haven var vakkert, og øyboerne var riktig stolte av det. Det hadde blitt et unevnt problem mellom de to øyene. På Fort Niles ble man sint hvis man fikk øye på en som var blond. Enda en grunn til å hate pastor Toby Wishnell.

Pastor Toby Wishnell ga Ira Pommeroy en svært elegant begravelse. Manerene hans var perfekte. Han fulgte Mrs. Pommeroy til kirkegården, arm i arm. Han førte henne bort til kanten av den nye graven. Ruth Thomas’ onkel Len hadde gravd opp graven i løpet av de siste dagene. Ruths onkel Len var alltid blakk, og han tok alt som bød seg av jobber. Len var likeglad, og brydde seg ikke om stort. Han hadde tilbudt seg å oppbevare kroppen til den druknede Mr. Pommeroy i kjelleren i en uke, til tross for konas protester. Det var drysset rikelig med steinsalt på liket, for å døyve lukten. Len brydde seg ikke.

Ruth Thomas fulgte Mrs. Pommeroy og pastor Wishnell med øynene mens de gikk mot graven. De gikk i perfekt takt, bevegelsene deres matchet som to skøyteløpere. De var et pent par. Mrs. Pommeroy prøvde tappert å la være å gråte. Hun gikk med hodet løftet litt bakover, tilgjort, som om hun blødde neseblod.

Pastor Toby Wishnell holdt sin preken ved graven. Han snakket tydelig, viste at han var skriftlærd.

«Tenk på den tapre fiskeren,» begynte han, «og farene på havet …»

Fiskerne lyttet uten å fortrekke en mine, mens de studerte støvlene sine. De sju Pommeroy-guttene sto i nedstigende rekkefølge ved siden av moren, like stille som om de hadde vært festet til jorden med plugger, bortsett fra Webster. Føttene hans var så urolige at man skulle tro han hadde lyst til å løpe. Webster hadde ikke stått stille siden den dagen han så farens kropp ligge på brygga. Han hadde beveget seg og dunket med fingrene og flyttet nervøst på seg. Det skjedde noe med Webster den ettermiddagen. Han var blitt engstelig, urolig, skremt, og de reaksjonene ga seg ikke. Og når det gjaldt Mrs. Pommeroy, var hennes skjønnhet brysom for stillheten rundt henne.

Pastor Wishnell mintes Mr. Pommeroys dyktighet på havet og hans kjærlighet til båter og barn. Pastor Wishnell beklaget at en slik ulykke kunne ramme en så erfaren sjømann. Pastor Wishnell anbefalte naboene og de nærmeste som var til stede om ikke å spekulere på hva som kunne være Guds motiv.

Det var ikke mange tårer. Webster Pommeroy gråt, og Ruth Thomas gråt, og Mrs. Pommeroy tok seg stadig vekk til øyekroken, men det var også alt. Mennene på øya var tause og respektfulle, men ansiktene deres antydet ikke at denne hendelsen hadde gått inn på dem personlig. Konene og mødrene på øya subbet med beina og fulgte med, de studerte graven og de studerte Mrs. Pommeroy og de studerte Toby Wishnell og, til slutt, studerte de sine egne ektemenn og sønner helt åpenlyst. Det var en tragedie, så det ut som de tenkte. Det er tungt å miste enhver mann. Smertefullt. Urettferdig. Likevel, under alle disse medfølende tankene tenkte antagelig hver eneste en av kvinnene: Men det var ikke min mann. De var nesten mer lettet enn sorgtunge. Hvor mange menn er det tross alt ikke som drukner hvert år? Drukningsulykker var sjeldne. Det var nesten aldri to drukningsulykker i året i et så lite samfunn. Overtroen antydet at Mr. Pommeroy hadde gjort alle de andre mennene immune. Mennene deres ville være trygge en stund framover. Og de ville ikke miste noen sønner dette året.

Pastor Toby Wishnell ba dem som var til stede om å huske at Kristus også hadde vært fisker, og at Kristus hadde lovet å ta imot Mr. Pommeroy med engler og trompeter. Han ba dem som var til stede, som en kristen forsamling, om ikke å forsømme å være åndelige veiledere for Mr. Pommeroys sju unge sønner. Han minnet de tilstedeværende om at siden barna hadde mistet sin jordiske far, var det nå enda viktigere at Pommeroy-guttene ikke også mistet sin himmelske far. Dette samfunnet skulle ta vare på sjelene deres, og hvis Pommeroy-guttene mistet barnetroen, ville Herren se på det som deres feil, og da ville han selvsagt straffe folk som bodde der.

Pastor Wishnell ba dem som var til stede om å tenke på vitnesbyrdet til apostelen Matteus og ta det som en advarsel. Fra bibelen sin leste han: «Men den som fører på avveier en av disse små som tror på meg, for ham var det bedre om han var senket i havets dyp med en kvernstein om halsen.»

Og bak pastor Wishnell lå havet, og der lå havnen i Fort Niles og glitret i det skarpe ettermiddagslyset. Der lå kirkebåten New Hope fortøyd mellom de butte fiskebåtene, den skinte iøynefallende og virket lang og smidig sammenlignet med de andre båtene. Ruth Thomas kunne se alt dette fra der hun sto i en skråning ved siden av Mr. Pommeroys grav. Med unntak av senator Simon Addams var alle på øya til stede under begravelsen. Alle var der, like ved Ruth. Alle var gjort rede for. Men nede på brygga i Fort Niles sto en ukjent, stor, blond gutt. Han var ung, men han var større enn noen av Pommeroy-guttene. Ruth kunne se hvor stor han var, selv på så lang avstand. Han hadde et stort hode som var formet litt som et malingsspann, og han hadde lange, tykke armer. Gutten sto helt stille, med ryggen mot øya. Han så ut mot havet.

Ruth Thomas ble så interessert i den fremmede gutten at hun sluttet å gråte for avdøde Mr. Pommeroy. Hun fulgte med på den fremmede gutten under hele begravelsesseremonien, og han beveget seg ikke. Han sto vendt mot havet hele tiden, med armene ned langs siden. Han sto der, stille og rolig. Det var først lenge etter begravelsen, da pastor Wishnell gikk ned til brygga, at den store, blonde gutten klatret ned stigen og rodde pastor Wishnell tilbake til New Hope. Ruth fulgte dem med stor interesse.

Men alt det skjedde etter begravelsen. I mellomtiden fortsatte seremonien prikkfritt. Til slutt ble Mr. Pommeroy lagt i jorden i sin lange og romslige furukiste. Mennene slapp jordklumper ned på ham, kvinnene slapp blomster ned på ham. Webster Pommeroy sto og tråkket nervøst på samme flekken og så ut som om han når som helst skulle løpe av sted. Mrs. Pommeroy mistet fatningen og gråt vakkert. Ruth Thomas betraktet med et visst sinne at den druknede ektemannen til favorittpersonen hennes i hele verden ble begravet.

Ruth tenkte: Herregud! Hvorfor kunne han ikke bare lagt på svøm isteden?

Senator Simon Addams kom med en bok til Mrs. Pommeroys sønner den kvelden, pent innpakket i en beskyttende lerretspose. Mrs. Pommeroy laget kveldsmat til guttene sine. Hun gikk fortsatt i den svarte begravelseskjolen, som var laget av et stoff som var i tykkeste laget for årstiden. Hun skrelte en bøtte med gulrøtter fra hagen. Senatoren hadde også med en liten flaske rom til henne, som hun sa at hun ikke trodde hun skulle ha noe av, men hun takket ham likevel for den.

«Jeg har nå aldri sett deg takke nei til en dram med rom,» sa senator Simon Addams.

«Det er ikke moro å drikke lenger, senator. Du kommer ikke til å se meg drikke mer.»

«Var det moro å drikke før?» spurte senatoren. «Har det noensinne vært det?»

«Ah …» Mrs. Pommeroy sukket og smilte sørgmodig. «Hva har du i posen?»

«En gave til guttene dine.»

«Vil du spise aftens med oss?»

«Gjerne. Tusen takk skal du ha.»

«Ruthie!» sa Mrs. Pommeroy, «hent et glass til senatoren og rommen hans.»

Men det hadde unge Ruth Thomas allerede gjort, og hun hadde også med en isklump til ham. Senator Simon klappet Ruth på hodet med den store, myke hånden sin.

«Lukk øynene, Ruthie,» sa han. «Jeg har en gave til deg.»

Ruth lukket lydig øynene for ham, som hun alltid hadde gjort, helt siden hun var veldig liten, og så kysset han henne på pannen. Han ga henne et stort smask. Det var alltid gaven hans. Hun åpnet øynene og smilte til ham. Han elsket henne.

Så satte senatoren fingertuppene på pekefingrene mot hverandre. «Ok, Ruthie. Cut the pickle,» sa han.

Ruth laget en saks med fingrene på høyre hånd og klippet gjennom fingrene hans.

«Get the tickle!» utbrøt han, og så kilte han henne på ribbeina. Ruth hadde blitt for gammel for denne leken, men senatoren elsket den. Han lo og lo. Hun smilte overbærende. Av og til utførte de dette lille nummeret fire ganger om dagen.

Ruth Thomas spiste aftens hos familien Pommeroy den kvelden, selv om det var begravelseskvelden. Ruth spiste nesten alltid hos dem. Det var hyggeligere enn å spise hjemme. Faren til Ruth var ikke så veldig flink til å lage varm mat. Han var både ren og ordentlig, men han kunne ikke stelle hjemme. Han syntes det var greit med smørbrød til middag. Han kunne også finne på å reparere skjørtekanten til Ruth med en stiftemaskin. Sånn ordnet han det hjemme, og det hadde han gjort helt siden Ruths mor forlot dem. Ingen sultet eller frøs i hjel eller gikk uten genser, men det var ikke et veldig koselig hjem. Derfor tilbrakte Ruth mesteparten av tiden hos familien Pommeroy, hvor alt var mye varmere og enklere. Mrs. Pommeroy hadde også invitert Stan Thomas til middag den kvelden, men han holdt seg hjemme. Han tenkte at en mann ikke kunne spise aftens hos en kvinne som sørget etter ektemannens begravelse.

De sju Pommeroy-guttene satt dystre og gravalvorlige rundt middagsbordet. Cookie, senatorens hund, tok seg en lur bak senatorens stol. Familien Pommeroys navnløse, enøyde hund var låst inne på badet mens senatoren var på besøk, der sto han og hylte og bjeffet i sinne ved tanken på at det var en annen hund i huset hans. Men det merket ikke Cookie. Cookie var utslitt. Cookie var ofte med hummerbåtene, selv når sjøen var grov, og hun holdt nesten alltid på å drukne. Det var fryktelig. Hun var bare en ett år gammel kjøter, og hun var sprø som trodde hun kunne svømme i havet. En gang førte strømmen henne nesten helt til Courne Haven-øya, men postbåten fikk plukket henne opp og kom tilbake med henne i halvdød tilstand. Det var fryktelig når hun svømte utover etter båtene og bjeffet. Senator Simon Addams gikk forsiktig ut på kaien, så nær kanten som han våget seg, og tigget og ba Cookie om å komme tilbake. Han tigget og ba! Men unghunden svømte lenger og lenger ut i små sirkler, mens hun nøs vekk spruten fra påhengsmotorene. Aktermennene i båtene hun jaget, kastet sildebiter fra agnbøttene på Cookie og ropte: «Kom deg vekk!»

Senatoren våget seg selvsagt ikke ut etter hunden sin. Ikke senator Simon, som hadde like mye vannskrekk som hunden hans ble lokket av vannet. «Cookie!» ropte han. «Kom tilbake, er du snill! Kom tilbake, Cookie! Kom tilbake nå, Cookie!»

Det var vondt å se på, og det hadde skjedd helt siden Cookie var valp. Cookie jaget båter nesten hver eneste dag, og Cookie var utslitt hver kveld. Denne kvelden var ikke noe unntak. Så Cookie lå utmattet og sov bak senatorens stol mens de spiste. Da måltidet hos Mrs. Pommeroy var over, satte senator Simon gaffelen i den siste biten svinekjøtt på tallerkenen sin og viftet med den bak ryggen. Svinekjøttet falt ned på gulvet. Cookie våknet, tygget tankefullt i seg kjøttet og la seg til å sove igjen.

Fra lerretsposen tok så senatoren ut boken han hadde tatt med som en gave til guttene. Det var en svær bok, tung som en skiferhelle.

«Til guttene dine,» sa han til Mrs. Pommeroy.

Hun kikket på den og ga den til Chester. Chester kikket på den. Ruth Thomas tenkte: En bok til de guttene? Hun syntes synd på Chester, som satt med en så massiv bok i hendene og stirret uforstående på den.

«Du vet vel,» sa Ruth Thomas til senator Simon, «at de ikke kan lese.»

Så sa hun til Chester: «Unnskyld!» fordi hun trodde at det ikke passet seg å ta opp et sånt tema samme dag som guttens far ble begravet, men hun var ikke sikker på om senatoren visste at Pommeroy-guttene ikke kunne lese. Hun visste ikke om han hadde hørt om elendigheten deres.

Senator Simon tok tilbake boken fra Chester. Det hadde vært hans oldefars bok, sa han. Oldefaren hans hadde kjøpt boken i Philadelphia den eneste gangen den gode mannen hadde vært borte fra Fort Niles-øya i hele sitt liv. Boken var innbundet i tykt, hardt, brunt skinn. Senatoren åpnet boken og begynte å lese fra den første siden.

Han leste: «Tilegnet Kongen, Kommissæren for Admiralitetet, til Kapteinene og Offiserene i Den kongelige marine, og til det store publikum. Dette er den mest korrekte, elegante og perfekte utgaven av alle verkene og oppdagelsene til den feirede jordomseileren Kaptein James Cook.»

Senator Simon stoppet og kikket på hver og en av Pommeroy-guttene. «Jordomseiler!» utbrøt han.

Hver og en av guttene kikket uttrykksløst tilbake på ham.

«En jordomseiler, gutter! Kaptein Cook seilte rundt hele jorden, gutter! Har ikke dere lyst til å gjøre det en dag?»

Timothy Pommeroy reiste seg fra bordet, gikk inn i dagligstuen og la seg ned på gulvet. John forsynte seg med mer gulrøtter. Webster satt og trommet nervøst med føttene mot kjøkkenflisene.

Mrs. Pommeroy sa høflig: «Seilte han virkelig rundt hele verden, senator?»

Senatoren leste mer: «Inneholder en autentisk, underholdende, full og komplett historie om Kaptein Cooks Første, Andre og Tredje Sjøreise.»

Han smilte til Mrs. Pommeroy. «Dette er en fantastisk bok for gutter. Inspirerende. Den godeste kapteinen ble drept av villmenn, vet du. Gutter elsker slike historier. Gutter! Hvis dere vil bli sjøfolk, må dere studere James Cook!»

På den tiden var det bare én av Pommeroy-guttene som var litt på havet. Conway jobbet som reserveaktermann for en Fort Niles-fisker som het Mr. Duke Cobb. Noen dager hver uke forlot Conway huset klokken fem om morgenen og kom tilbake sent på ettermiddagen, stinkende av sild. Han trakk opp teiner og bandt hummerklør og fylte agnposene, og han fikk ti prosent av overskuddet for arbeidet sitt. Mr. Cobbs kone laget matpakke til Conway, og det var også en del av betalingen. I likhet med alle de andre båtene dro Mr. Cobbs båt aldri stort lenger enn to–tre kilometer av gårde fra Fort Niles. Mr. Cobb var i hvert fall ingen jordomseiler. Og Conway, en mutt og lat guttunge, lå heller ikke an til å bli noen stor jordomseiler.

Webster, den eldste gutten, var fjorten år og den eneste andre Pommeroy-sønnen som var gammel nok til å arbeide, men han var et vrak om bord i en båt. Han var ubrukelig om bord i en båt. Han ble nesten blind av sjøsyke, han lå for døden av hodepine og spydde så det rant nedover ermene hans. Webster hadde tenkt å bli gårdbruker. Han hadde noen høner.

«Jeg har en liten vits jeg vil vise deg,» sa senator Simon til Chester, den nærmeste gutten. Han la boken på bordet og åpnet den på midten. Den enorme siden var dekket av knøttsmå bokstaver. Teksten var tett og tykk og svak som et lite mønster på et gammelt tøystykke.

«Hva ser du her? Se på stavingen.»

En fryktelig stillhet la seg mens Chester stirret.

«Bokstaven s finnes ikke noen steder, gjør den vel? Boktrykkerne brukte f isteden, ikke sant? Sånn er hele boken. Det var helt vanlig. Men for oss ser det rart ut, ikke sant? For oss ser det ut som om ordet seil er ordet feil. For oss ser det ut som om hver gang Kaptein Cook seilte båten, så feilte han faktisk båten! Men det feilte ham selvsagt ingenting. Han var den store jordomseileren. Tenk hvis noen sa til deg, Chester, at en dag skulle du feile en båt? Ha!»

«Ha!» sa Chester samtykkende.

«Har de fått snakket med deg ennå, Rhonda?» spurte senator Simon plutselig Mrs. Pommeroy, og lukket boken, som slamret igjen som en tung dør.

«Har hvem, senator?»

«Alle de andre mennene.»

«Nei.»

«Gutter,» sa senator Simon, «kom dere ut. Moren din og jeg må snakke sammen alene. Stikk. Ta med boken. Gå ut og lek.»

Guttene gikk furtende ut av rommet. Noen gikk opp, og de andre gikk ut på rekke og rad. Chester bar med seg den enorme, upassende gaven om Kaptein James Cooks jordomseilinger. Ruth lurte seg inn under kjøkkenbordet uten at noen la merke til det.

«De kommer snart innom, Rhonda,» sa senatoren til Mrs. Pommeroy da rommet var tomt. «Mennene kommer snart innom for å snakke med deg.»

«Fint.»

«Jeg ville bare advare deg. Du vet vel hva de kommer til å spørre om?»

«Nei.»

«De kommer til å spørre om du har tenkt å bli boende her på øya. De vil vite om du har tenkt å bli eller om du kommer til å flytte til fastlandet.»

«Fint.»

«De kommer antagelig til å ønske at du flytter.»

Mrs. Pommeroy sa ingenting.

Fra skjulestedet sitt under bordet hørte Ruth at noe plasket, og hun gjettet at det var senator Simon som skjenket litt mer rom over isen i glasset sitt.

«Men tror du at du blir boende på Fort Niles, eller?» spurte han.

«Jeg tror nok vi blir boende her, senator. Jeg kjenner ingen på fastlandet. Jeg har ingen steder å dra.»

«Men enten du blir her eller ikke, så vil de kjøpe båten til mannen din. Og så vil de ha fangstfeltet hans.»

«Fint.»

«Du burde beholde både båten og fangstfeltet til guttene, Rhonda.»

«Jeg skjønner ikke hvordan jeg skal få til det, senator.»

«Ikke jeg heller, når sant skal sies, Rhonda.»

«Guttene er jo så unge, vet du. De kan ikke bli fiskere når de er så unge, senator.»

«Jeg vet det, jeg vet det. Jeg forstår heller ikke hvordan du kan ha råd til å beholde båten. Du har behov for pengene, og hvis mennene vil kjøpe den, så må du selge. Du kan ikke bare la den bli liggende i fjæra mens du venter på at guttene skal bli voksne. Og du kan heller ikke dra ut hver eneste dag og jage folk bort fra Pommeroy-fangstfeltet.»

«Det stemmer, senator.»

«Og jeg forstår heller ikke hvordan mennene kan la deg få beholde båten eller fangstfeltet. Vet du hva de kommer til å si, Rhonda? De kommer til å si at de bare har tenkt å fiske hummer der i noen år, så det ikke blir liggende øde, forstår du. Bare til guttene er store nok til å overta. Men lykke til med å få tilbake fangstfeltet, gutter! Dere kommer aldri til å få se det igjen, gutter!»

Mrs. Pommeroy lyttet til alt dette med stor sinnsro.

«Timothy,» ropte senatoren, og vendte hodet mot dagligstuen, «har du lyst til å fiske? Vil du fiske, Chester? Vil dere bli hummerfiskere når dere blir voksne?»

«Du sendte guttene ut, senator,» sa Mrs. Pommeroy. «De hører deg ikke.»

«Det stemmer, det stemmer. Men vil de bli fiskere?»

«Selvsagt vil de bli fiskere, senator,» sa Mrs. Pommeroy. «Hva skal de ellers gjøre?»

«Hæren.»

«Men for alltid, senator? Hvem blir i hæren for alltid, senator? De vil vel komme tilbake til øya for å fiske, akkurat som alle de andre mennene.»

«Sju gutter.» Senator Simon kikket ned på hendene sine. «Mennene kommer til å undre seg over om det er hummer nok rundt øya til at sju andre kan leve av det. Hvor gammel er Conway?»

Mrs. Pommeroy informerte senatoren om at Conway var tolv.

«Ah, de kommer til å ta alt sammen fra deg, det er jeg sikker på. Synd og skam, synd og skam. De tar Pommeroy-fangstfeltet og fordeler det mellom seg. De kjøper båten og utstyret til mannen din for en slikk og ingenting, og etter et år er alle pengene borte, de har gått til å fôre guttene dine. De overtar fangstfeltet til mannen din, og guttene dine blir nødt til å slåss for å få det tilbake. Det er synd og skam. Og jeg vedder på at faren til Ruthie sikkert får mesteparten av det. Han og den grådige broren min. Grådig Nummer Én og Grådig Nummer To.»

Under bordet rynket en flau Ruth Thomas pannen. Hun ble rød i ansiktet. Hun skjønte ikke samtalen helt, men hun skammet seg plutselig dypt over faren sin og over seg selv.

«Trist,» sa senatoren. «Jeg ville rådet deg til å kjempe for det, Rhonda, men jeg vet ærlig talt ikke hvordan du skal få det til. Ikke helt alene. Guttene dine er for unge til å gå til kamp for noe som helst.»

«Jeg vil ikke at guttene mine skal være nødt til å kjempe for å få noe som helst, senator.»

«Da bør du nok lære dem et nytt håndverk, Rhonda. Da bør du nok lære dem et nytt håndverk.»

De to voksne satt i taushet en stund. Ruth pustet stille. Så sa Mrs. Pommeroy: «Han var ikke en flink fisker, senator.»

«Han burde isteden ha dødd om seks år, når guttene var klare for det. Det burde han heller ha gjort.»

«Senator!»

«Eller kanskje det ikke hadde gjort saken bedre. Jeg skjønner ærlig talt ikke hvordan dette kunne gått bra. Jeg har tenkt på det, Rhonda, helt siden du fikk alle de sønnene. Jeg har prøvd å finne ut hvordan det ville ende, og jeg så aldri at det kunne komme noe godt ut av det. Selv om mannen din hadde levd, tror jeg guttene ville endt opp med å slåss seg imellom. Det er ikke nok hummer der ute til alle, det er et faktum. Trist. Fine, sterke gutter. Det er selvsagt lettere for jenter. De kan reise fra øya og gifte seg. Du burde heller fått jenter, Rhonda! Vi burde ha låst deg inne på en avlsstall til du begynte å få døtre.»

Daughtahs!

«Senator!»

Det plasket i glasset igjen, og senatoren sa: «Og en annen ting. Jeg kom for å be om unnskyldning for at jeg ikke var i begravelsen.»

«Det er helt greit, senator.»

«Jeg burde vært der. Jeg burde vært der. Jeg har alltid vært en venn av familien din. Men jeg orker ikke, Rhonda. Jeg orker ikke å tenke på at han druknet.»

«Du orker ikke å tenke på at han druknet, senator. Det vet alle.»

«Takk for at du forstår. Du er en god kvinne, Rhonda. En god kvinne. Og så en annen ting. Jeg kom også for å få klippet håret.»

«Vil du klippe håret? I dag?»

«Ja visst, ja visst,» sa han.

Da senator Simon skjøv stolen bakover for å reise seg, kom han borti Cookie. Cookie bråvåknet og la øyeblikkelig merke til at Ruth satt under kjøkkenbordet. Hunden bjeffet og bjeffet helt til senatoren, med visse anstrengelser, bøyde seg, løftet enden av duken og fikk øye på Ruth. Han lo. «Kom ut, jenta mi,» sa han, og Ruth gjorde som han sa. «Du kan se på at jeg får klippet håret.»

Senatoren tok en dollarseddel fra skjortelommen og la den på bordet. Mrs. Pommeroy hentet et gammelt laken og saks og kam fra kjøkkenskapet. Ruth skjøv en stol midt ut på gulvet så Simon Addams kunne sette seg på den. Mrs. Pommeroy la lakenet rundt Simon og stolen, og festet det rundt halsen hans. Bare hodet og skotuppene var synlige.

Hun dyppet kammen i et glass vann, fuktet og gredde senatorens hår så det ble liggende flatt mot det tykke, bøyeformede hodet, og delte det i smale striper. Hun klippet håret én stripe om gangen, hun klemte det mellom de to lengste fingrene og skar det av i en skrå linje. Ruth fulgte med på disse dagligdagse bevegelsene og visste nøyaktig hva som ville skje videre. Når Mrs. Pommeroy hadde klippet ferdig, ville ermene på den svarte begravelseskjolen hennes være dekket av senatorens hår. Hun ville pudre ham i nakken med talkum, pakke sammen lakenet og be Ruth om å ta det med ut og riste det. Cookie ville følge etter Ruth og bjeffe mot det bølgende lakenet og bite etter de fuktige hårklumpene som ramlet av.

«Cookie!» ville senator Simon rope. «Kom inn med en gang, baby!»

Og senere kom selvsagt mennene på besøk til Mrs. Pommeroy.

Det var neste kveld. Ruths far kom gående bort til Pommeroy-huset, fordi det lå rett ved siden av, men de andre mennene kom kjørende i de uregistrerte lastebilene de brukte for å kjøre rusk og barn omkring på øya. De hadde med seg blåbærpaier og gryteretter som gaver fra sine koner, og de ble værende på kjøkkenet, flere av dem lente seg mot benker og vegger. En høflig Mrs. Pommeroy laget kaffe til dem.

På gresset utenfor, under kjøkkenvinduet, prøvde Ruth Thomas å lære Robin Pommeroy hvordan han skulle uttale navnet sitt eller et annet ord som begynte på r. Han gjentok etter Ruth, og uttalte heftig hver eneste konsonant, bortsett fra den umulige.

«ROB-in,» sa Ruth.

«WOB-in,» insisterte han. «WOB-in!»

«ROGNE-bær,» sa Ruth. «RA-barbra. REDD-ik.»

«WEDD-ik,» sa han.

Inne i huset kom mennene med forslag til Mrs. Pommeroy. De hadde diskutert et og annet. De hadde noen tanker om å fordele det opprinnelige fangstfeltet til Pommeroy mellom seg og bruke det og ta vare på det, men bare til guttene begynte å vise interesse for og dyktighet i faget. Bare til en av Pommeroy-guttene kunne vedlikeholde båten og hummerteinene.

«RUSK,» instruerte Ruth Thomas Robin utenfor kjøkkenvinduet.

«WUSK,» forkynte Robin.

«RUTH,» sa hun til Robin. «RUTH!»

Men det ville han ikke engang prøve seg på, Ruth var altfor vanskelig. Dessuten var Robin lei av denne leken, for den fikk ham bare til å virke dum. Og Ruth syntes heller ikke det var så morsomt. Gresset var fullt av svarte sniler, bløte og glinsende, og Robin klasket seg på hodet hele tiden. Det krydde av mygg den kvelden. Været hadde fortsatt ikke vært kaldt nok til å ta knekken på dem. De bet både Ruth Thomas og alle andre på øya. Men de sjokkerte virkelig Robin Pommeroy. Til slutt klarte myggen å jage Robin og Ruth inn, hvor de gjemte seg i et skap i gangen helt til mennene på Fort Niles begynte å forlate Pommeroy-huset.

Faren til Ruth ropte på henne, og hun tok hånden hans. De gikk sammen hjem til huset ved siden av. Stan Thomas’ gode venn Angus Addams ble med dem. Det var i skumringen og det begynte å bli kaldt, så med en gang de kom inn, tente Stan opp i vedovnen i stuen. Angus sendte Ruth opp på farens soverom for å hente cribbage-brettet i skapet, så sendte han henne til skjenken i den andre stuen for å hente den beste kortstokken. Angus rigget opp et lite, antikt kortbord ved siden av ovnen.

Ruth satt ved bordet mens de to mennene spilte. Som vanlig spilte de rolig, begge var fast bestemt på å vinne. Ruth hadde sett dem spille cribbage mange hundre ganger i løpet av sitt korte liv. Hun visste at man måtte være stille og til nytte, ellers fikk hun ikke være der. Hun hentet øl i kjøleskapet når de trengte mer øl. Hun flyttet brikkene på brettet for dem, så de slapp å bøye seg fram. Og hun talte høyt for dem mens hun flyttet på brikkene. Mennene sa ikke stort.

Av og til sa Angus: «Har du sett sånn flaks?»

Av og til sa han: «Jeg har sett bedre hender på en som er amputert.»

Av og til sa han: «Hvem delte ut disse elendige kortene?»

Ruths far slo Angus grundig, og Angus la fra seg kortene og fortalte en forferdelig vits.

«En dag er noen menn ute og fisker for sportens skyld, og så drikker de for mye,» begynte han. Ruths far la også omhyggelig fra seg kortene. Han sa: «Vel, disse karene er ute og fisker og de koser seg og drikker. De blir skikkelig dritings. Faktisk drikker den ene av dem, han som heter Mr. Smith, så mye at han faller over bord og drukner. Det ødelegger alt. Faen! Det er vel ikke noe gøy å dra på fisketur når en mann drukner. Dermed drikker mennene enda mer sprit mens de føler seg elendige, for ingen vil dra hjem og fortelle Mrs. Smith at mannen hennes har druknet.»

«Du er fryktelig, Angus,» avbrøt faren til Ruth. «Hva slags vits er det å fortelle i kveld?»

Angus fortsatte. «Men så får den ene en god idé. Han foreslår at de kan leie Mr. Smiske-Jones til å fortelle den dårlige nyheten til Mrs. Smith. Det stemmer. Det er faktisk en fyr i byen som heter Jones og som er berømt for talegavene sine. Han passer perfekt til jobben. Han kan fortelle Mrs. Smith om mannen hennes, men han gjør det på en så hyggelig måte at hun ikke kommer til å bry seg. De andre tenker, Hei, det er en fantastisk idé! Så da drar de og finner Smiske-Jones, og han sier at han kan gjøre det, ikke noe problem. Så Smiske-Jones tar på seg den fineste dressen sin den dagen. Han tar på seg slips og hatt. Han går bort til Smith-huset. Han banker på døren. En kvinne svarer. Smiske-Jones sier: ‘Unnskyld meg, ma’am, men er ikke du enkefru Smith?’»

Da poenget kom, lo Ruths far ned i ølglasset sitt, og en fin skumsprut fløy fra glasset og ned på bordet. Angus Addams løftet hånden med håndflaten utover. Vitsen var ikke ferdig. Så fortalte han den ferdig.

«Damen sier, ‘Jo, jeg er Mrs. Smith, men jeg er ikke enke!’ Og Smiske-Jones sier: ‘Visst faen er du det, søta.’»

Ruth lekte med ordet i tankene: Sweethaht, sweet-hot …

«Å, den var fæl.» Ruths far gned seg rundt munnen. Men han lo. «Den var grusom, Angus. Herregud, for en elendig vits. Jeg kan ikke tro at du forteller en sånn vits på en kveld som denne. Herregud.»

«Hvorfor ikke, Stan? Synes du det høres ut som noen vi kjenner?» sa Angus. Så spurte han, med en rar falsettstemme: «Er ikke du enkefru Pommeroy?»

«Angus, den var fæl,» sa Ruths far, og lo enda mer.

«Jeg er ikke fæl. Jeg forteller vitser.»

«Du er fæl, Angus. Du er fæl.»

De to mennene lo og lo, men så roet de seg litt ned. Etter hvert gjenopptok Ruths far og Angus Addams cribbagespillet og ble stille.

Av og til sa Ruths far: «Herregud!»

Av og til sa Ruths far: «Jeg burde blitt skutt for å spille sånn.»

Da kvelden var over hadde Angus Addams vunnet én runde og Stan Thomas hadde vunnet to. Penger ble utvekslet. Mennene la vekk kortene og demonterte cribbagebrettet. Ruth la brettet tilbake i skapet på farens soverom. Angus Addams slo sammen kortbordet og satte det bak sofaen. Mennene flyttet seg inn på kjøkkenet og satte seg ved bordet. Ruth kom ned igjen, og faren klappet henne på rumpa og sa til Angus: «Jeg kan ikke forestille meg at Pommeroy etterlot så mye penger til kona at hun kan betale for den fine kisten broren din snekret.»

Angus Addams sa: «Tuller du? Pommeroy etterlot seg ingen penger. Ingen i hele den jævla familien har penger. I hvert fall ikke penger nok til en liten begravelse, det skal jeg love deg. Ikke penger nok til en kiste. Ikke engang penger nok til å kjøpe et kjøttbein som de kunne stukket opp i ræva på ham så hundene kunne slept bort liket hans.»

«Så interessant,» sa Ruths far, helt uttrykksløst. «Den tradisjonen kjenner jeg ikke til.»

Nå var det Angus Addams som lo. Han kalte Ruths far for fæl.

«Er jeg fæl?» sa Stan Thomas. «Er jeg fæl? Det er du som er fæl.»

Et eller annet med det fikk begge til å fortsette å le. Ruths far og Mr. Angus Addams, som var perlevenner, satt og kalte hverandre fæle resten av kvelden. Fæl! Fæl! Det var som om de oppmuntret hverandre. De kalte hverandre fæle, råtne, farlige folk.

De ble sittende lenge oppe, og Ruth ble sittende oppe med dem, helt til hun begynte å gråte fordi hun prøvde å holde seg våken. Det hadde vært en lang uke, og hun var bare ni år. Hun var en robust jente, men hun hadde vært med på en begravelse og hørt samtaler som hun ikke forsto, og nå var det over midnatt og hun var utmattet.

«Hei,» sa Angus. «Ruthie? Ruthie? Ikke gråt. Hva? Jeg trodde vi var venner, Ruthie.»

Ruths far sa: «Stakkars liten.»

Han tok henne på fanget. Hun ville gjerne slutte å gråte, men hun fikk det ikke til. Hun var flau. Hun hatet å gråte foran andre. Likevel gråt hun helt til faren sendte henne inn i den andre stuen for å hente kortstokken og lot henne sitte i fanget og stokke den, for det var en lek de pleide å leke da hun var liten. Hun var for gammel til å sitte på fanget hans og stokke kort, men det var en trøst.

«Kom igjen, Ruthie,» sa Angus, «la oss få se et lite smil.»

Ruth prøvde å få det til, men det var ikke et spesielt godt smil. Angus spurte Ruth og faren hennes om de kunne fortelle ham den morsomste vitsen de visste om, den han var så glad i. Og det gjorde de.

«Pappa, pappa,» sa Ruth med tilgjort småjentestemme. «Hvorfor får alle de andre barna gå på skolen mens jeg må være hjemme?»

«Hold kjeft og del ut, jente,» knurret faren hennes.

Angus Addams lo og lo.

«Den var fæl!» sa han. «Dere er fæle begge to.»