Florian Illies

1913

Århundrets sommer

Oversatt av Ute Neumann

Florian Illies

1913

Århundrets sommer

Oversatt av Ute Neumann

Innhold

Januar

Februar

Mars

April

Mai

Juni

Juli

August

September

Oktober

November

Desember

Bilder

Kilder

JANUAR

Hitler og Stalin møtes på spasertur i slottsparken Schönbrunn, Thomas Mann blir nesten halt ut av skapet, Franz Kafka holder på å bli gal av kjærlighet. En katt sniker seg opp i Sigmund Freuds sofa. Det er fryktelig kaldt, snøen knirker under skoene. Else Lasker-Schüler er lutfattig og forelsket i Gottfried Benn, hun får et hestepostkort av Franz Marc og kaller Gabriele Münter for et null. Ernst Ludwig Kirchner tegner kokottene på Potsdamer Platz. Verdens første loop flys med et kampfly. Men ingenting hjelper: Oswald Spengler jobber alt med boken Der Untergang des Abendlandes.

Det er de første sekundene i året 1913. Et skudd smeller i nattemørket i New Orleans. Et kort klikk, fingeren på avtrekkeren spennes, så lyder et nytt dumpt smell. Noen har varslet politiet, de kommer løpende. Skytteren blir pågrepet. Han heter Louis Armstrong.

Tolvåringen ville hilse det nye året med en stjålet revolver. Politiet setter ham i arresten, og tidlig om morgenen 1. januar blir han sendt videre til en forbedringsanstalt, Colored Waifs’ Home for Boys. Der oppfører han seg så ustyrlig at institusjonens leder, Peter Davis, ikke ser annen råd enn spontant å dytte en trompet i neven på gutten (skjønt egentlig skulle han helst ha gitt ham en lusing). Louis Armstrong blir plutselig helt stille og tar imot instrumentet med en nesten øm gest. Natten før hadde han fiklet nervøst med avtrekkeren på en revolver, nå kjenner han på ny kaldt metall mellom fingrene. Men i stedet for et skudd fravrister han trompeten noen første varme og ville toner mens han ennå står på direktørens kontor.

*

«Nå nettopp lød midnattssalutten. Skrik i gaten og på broen. Klokkeslag og kiming.» Fra Praha rapporterer: dr. Franz Kafka, funksjonær i Arbeidernes ulykkesforsikring for kongeriket Böhmen. Hans publikum befinner seg langt borte, i Berlin, i en leilighet i Immanuelkirchstrasse 29. Det består av bare én person, men hun betyr alt for ham: Felice Bauer, tjuefem år gammel, litt blond, litt knoklete, litt hengslete, stenograf i firmaet Carl Lindström AG. De var så vidt blitt kjent i august året før; det regnet i strie strømmer, hun ble våt på bena, han fikk snart kalde føtter. Siden har de skrevet til hverandre om natten, når familiene sover, høyt tempererte, fortryllende, underlige, foruroligende brev. Og gjerne ett om ettermiddagen også. En gang Felice ikke lot høre fra seg på noen dager, begynte han fortvilt å skrive på «Forvandlingen» etter å ha våknet av en urolig drøm. Han hadde fortalt henne om novellen, den var blitt ferdig like før jul (nå lå den i skrivepulten hans og ble varmet av de to fotografiene av Felice som hun selv hadde sendt ham). Men det var først med dette nyttårsbrevet hun forsto hvor lett hennes elskede Franz selv kunne forvandle seg til et uhyggelig mysterium. Helt ut av det blå spør han om hun ville gitt ham et hardt rapp med paraplyen hvis han bare var blitt liggende i sengen dersom de hadde avtalt å møtes i Frankfurt am Main for å gå på teater etter en utstilling. Slik spør Kafka innledningsvis med en trippel kondisjonalis. Det kan virke harmløst, han hyller deres gjensidige kjærlighet, han drømmer om at Felices og hans egen hånd er uløselig knyttet sammen, men så fortsetter han: «Det kan jo tenkes at et par en gang har blitt ført til skafottet bundet sammen på dette viset». For en bedårende tanke å dele med sin utkårede i et brev. De har ikke engang kysset, men mannen fantaserer alt om å gå til skafottet med henne. Kafka selv virker et lite øyeblikk forskrekket over det som kommer ut av ham: «Men hva er det jeg tenker på?» skriver han. Forklaringen er enkel: «Det er 13-tallet i det nye året som gjør det.» Slik begynner 1913 i verdenslitteraturen: med en voldsfantasi.

*

En savnetmelding. Den savnede er: Leonardos Mona Lisa. Hun var blitt stjålet fra Louvre i 1911, og man står fortsatt uten hete spor. Politiet i Paris avhører Pablo Picasso, men han har alibi og får lov til å dra hjem. Sørgende franskmenn legger ned blomster foran den tomme veggen.

*

En av de første dagene i januar, vi vet ikke akkurat hvilken, ankommer en noe uflidd trettifire år gammel russer Wiens Nordbahnhof med toget fra Kraków. Det snør kraftig. Han halter. Han har ennå ikke vasket håret dette året, den bustete barten, som brer seg ut under nesen hans lik et frodig buskas, greier ikke å skjule kopparrene i ansiktet. Han går med sko av det slaget russiske bønder bruker og bærer på en tung koffert. Straks toget er fremme, går han på trikken til Hietzing. I passet hans står det «Stavros Papadopoulos», det er ment å høres ut som en blanding av gresk og georgisk, og så vanstelt som han er, og så kaldt som det var akkurat i disse dagene, var det ingen grensevakter som gadd undersøke saken nærmere. Kvelden før, i sitt andre eksil i Kraków, hadde han slått Lenin i sjakk en siste gang, for sjuende gang på rad. Han var mye bedre i sjakk enn til å sykle; Lenin hadde fortvilt prøvd å lære ham dét også. Revolusjonærer må være raske, hadde han innprentet ham. Men mannen som egentlig het Josef Vissarionovitsj Dsjugasjvili og nå kalte seg Stavros Papadopoulus, lærte aldri å sykle. Like før jul hadde han falt stygt på isen på Krakóws brostenslagte gater. Kneet var forstuet og benet fortsatt fullt av sår, det var først de siste dagene han hadde kunnet stå på det igjen. «Min praktfulle George» hadde Lenin kalt ham med et smil da han hadde haltet ham i møte for å ta imot det falske passet til Wien-reisen. Og god tur videre, kamerat.

Han krysset grensene uten å bli avslørt. Under hele turen hadde han sittet febrilsk bøyd over sine manuskripter og bøker, som han skyndte seg å stappe i kofferten når han måtte bytte tog.

Vel fremme i Wien legger han av seg det georgiske dekknavnet. Fra januar 1913 presenterer han seg slik: Mitt navn er Stalin, Josef Stalin. Da han går av trikken, ser han slottet Schönbrunn til høyre for seg, kraftig opplyst mot den matte, grå vinterhimmelen, med parken bak. Han spaserer til Schönbrunner Schlosstrasse 30, akkurat som det sto på den lille lappen han hadde fått av Lenin. «Ring på hos Trojanovskij». Han banker snøen av skoene, snyter seg i lommetørkleet og setter fingeren litt usikkert mot ringeklokken. Da tjenestepiken åpner, sier han det avtalte kodeordet.

*

En katt sniker seg inn på arbeidsrommet til Sigmund Freud i Berggasse 19, der onsdagsselskapet er samlet til forelesning. Katten er den andre overraskelsesgjesten på kort tid: Lou Andreas-Salomé var blitt med i herreforsamlingen på senhøsten. Til å begynne med skulte herrene på henne med mistro, siden hadde de sendt henne vansmektende blikk. I Lou Andreas-Salomés strømpebånd dinglet skalpene til en hel rekke nedlagte genier: Med Nietzsche hadde hun delt skriftestol i Peterskirken, med Rilke hadde hun vært i seng, og Tolstoj hadde hun vært sammen med i Russland. Frank Wedekind oppkalte visstnok sin Lulu etter henne, og Richard Strauss sin Salomé. Nå falt Freud for henne, i hvert fall intellektuelt – denne vinteren fikk hun sågar bo i arbeidsetasjen hans, hun fikk diskutere hans nye bok Totem og tabu med ham, som han arbeidet med på den tiden, og hun fikk låne ham øre når han beklaget seg over C.G. Jung og de frafalne psykologene i Zürich. Men fremfor alt lot 52 år gamle Lou Andreas-Salomé, forfatter av en rekke bøker om ånd og erotikk, mesteren selv besørge hennes utdannelse til psykoanalytiker – i mars skulle hun åpne sin egen praksis i Göttingen. Derfor deltar hun altså på den høytidelige onsdagsforelesningen, sammen med de lærde kollegene, med den allerede på denne tiden legendariske sofaen til høyre for seg, og midt blant alle de små skulpturene som antikvitetsgale Freud samler på for å trøste seg gjennom samtiden. Og så smetter katten inn til den ærverdige forsamlingen idet Lou kommer inn gjennom døren. Først blir Freud litt irritert, men da han ser hvor nysgjerrig katten gransker de greske vasene og de romerske statuettene, blir han rørt og gir beskjed om at man skal hente melk til den. Lou Andreas-Salomé beretter: «Likevel tok hun slett ingen notis av ham, trass i hans voksende kjærlighet og beundring, kaldsinnet så hun på ham med sine grønne øyne med de skjeve pupillene, som om han var en hvilken som helst gjenstand, og om han bare et øyeblikk ønsket noe mer enn hennes egoistisk-narsissistiske maling, måtte han ta foten ned fra den bekvemme sjeselongen og beile om hennes oppmerksomhet med de mest besnærende oppfinnsomme bevegelser med støveltuppen.» Deretter fikk katten adgang til forelesningen uke etter uke, og da den skrantet, fikk den ligge på Freuds sofa, bandasjert med kompresser. Den viste seg å være mottakelig for terapi.

*

Og mens vi snakker om å skrante: Hvor er egentlig Rilke?

*

Frykten for at 1913 skal vise seg å bli et ulykkesår, sitter i nakken på folk. Gabriele D’Annunzio forærer en venn Le Martyre de Saint Sébastien og tidfester for sikkerhets skyld dedikasjonen til «1912 + 1». Arnold Schönberg holder pusten når han konfronteres med ulykkestallet. Det er ikke uten grunn at han oppfant «tolvtonesystemet», som er grunnlaget for den moderne musikken, det ble blant annet avfødt av komponistens frykt for det som måtte komme etterpå. Overtroens ånd som opphav til det rasjonelle. I Schönbergs verker eksisterer ikke tallet 13, ikke som takt, knapt som sidetall. Da han med forferdelse oppdaget at tittelen på hans opera Moses und Aaron var på 13 bokstaver, strøk han en av a-ene, og siden har verket hett Moses und Aron. Nå sto han altså overfor et helt år i ulykkestallets tegn. Schönberg ble født 13. september – og han levde i panisk frykt for å dø på en fredag den 13. Men det hjalp ikke. Arnold Schönberg døde en fredag den 13. (men ikke før i 1913 + 38, altså i 1951). Men 1913 har likevel en overraskelse i bakhånd. Arnold Schönberg skal få seg en lusing i all offentlighet. Men la oss ta det etter tur.

*

Thomas Mann gjør sin entré. Tidlig om morgenen 3. januar går han på toget i München. Han leser noen brev og aviser, ser ut på de snødekte åsene i Thüringer Wald. Men det er så altfor varmt i kupeen, og han dupper av til stadighet mens han bekymret tenker på sin Katia, som har reist på nok en kur i fjellet. Da han besøkte henne i Davos sommeren før, fikk han plutselig, mens han satt på legens venterom, ideen til en storslått fortelling. Men nå virker sanatoriumsfortellingen meningsløs, for verdensfjern. Vel, vel. Om et par uker skulle i hvert fall hans nye bok Døden i Venedig komme ut.

Thomas Mann sitter på toget og bekymrer seg for sitt antrekk, det er så ergerlig med disse lange togturene, klærne blir krøllete, han vil nok bli nødt til å be om å få strøket frakken på nytt på hotellet. Han bestemmer seg for å strekke litt på bena, reiser seg og åpner skyvedøren. Så går han frem og tilbake i gangen, så stivt at de andre passasjerene tror det er konduktøren som kommer. Utenfor fyker slottene i Dornburg forbi, Bad Kösen, vinmarkene langs Saale, dekket av snø, radene med vinstokker strekker seg oppover åssidene som sebrastriper. Det er ganske pent, egentlig, men Thomas Mann kjenner angsten presse på jo mer han nærmer seg Berlin.

Straks toget er fremme, ber han om å bli kjørt til Hotel Unter den Linden. I resepsjonen ser han seg omkring for å sjekke om han blir gjenkjent av de andre gjestene som strener mot heisene bak ham. Så flytter han inn på rommet sitt, det samme som alltid, og begynner omhyggelig å kle seg om og gre barten litt.

Samtidig står Alfred Kerr i påkledningsværelset i sin villa i Höhmannstrasse i Grunewald, langt vest i byen, han knyter tversoversløyfen og tvinner snurrebarten slik at endene peker kamplystent oppover.

Duellen mellom de to herrene er berammet til klokken åtte den kvelden. Klokken kvart over sju setter begge seg i sine respektive drosjer. De skal se et kammerspill på Deutsches Theater og ankommer samtidig, men ignorerer hverandre. Det er kaldt, begge skynder seg inn. Ikke si det videre, men i Bansin ved Østersjøen hadde Alfred Kerr, Tysklands største kritiker og jålebukk, en gang beilet til Katia Pringsheim, den rike jødinnen med katteøynene. Men hun hadde avvist ham, den vilttenkende, stolte schlesieren, og kastet seg rundt halsen på Thomas Mann, den stive hanseaten. Ubegripelig, i grunnen. Men kanskje han fikk anledning til å ta igjen for det i kveld.

Thomas Mann setter seg på første rad og prøver å utstråle gravitetisk ro. Hans Fiorenza har Berlin-premiere i kveld, boken han skrev på da han lærte seg å elske Katia. Men han har en mistanke om at det kan ende med fiasko, stykket hadde lenge voldt ham bekymring. Man skulle ikke ha laget drama av det, tenker han, så hadde man spart seg dette dramaet. «Jeg har forsøkt å redde noe av det, men tror neppe man kommer til å høre på meg,» hadde han skrevet til Maximilian Harden før han var reist fra Mauerkircherstrasse 13 i München.

Thomas Mann hatet å gå inn i en katastrofe med vitende og vilje. Det var under hans verdighet. Men det han hadde sett under prøvene i desember, ga ikke akkurat grunn til optimisme. Brydd sitter han og ser på stykket som er ment å vekke Firenzes høyrenessanse til live. Men det blir aldri fart på det, det er mer «uff» enn «Uffizi».

Til slutt tillater Mann seg å kaste et stjålent blikk over venstre skulder. På tredje rad får han øye på Alfred Kerr, blyanten hans farer over notatblokken i rasende fart. Det er bekmørkt i salen, likevel syns Mann at han kan se et smil om munnen på Kerr. Det er smilet til en sadist som fryder seg over at oppsetningen gir ham utmerket stoff til å torturere sitt offer. Da han fanger Thomas Manns urolige blikk, går det en iling av velbehag gjennom ham. Han nyter følelsen av at Thomas Mann og hans havarerte Fiorenzas skjebne nå ligger i hans hånd. Én ting er sikkert: Han skal klemme kraftig til, og når han åpner hånden, vil hun falle livløs til marken.

Så er det teppefall. Det applauderes vennlig – så vennlig, faktisk, at regissøren greier å be Thomas Mann komme opp på scenen to ganger etter den eneste av hans oppsetninger som ble virkelig vellykket. Thomas Mann skal ikke komme til å glemme å påpeke dette i noen av de utallige brevene han skriver de nærmeste ukene. To ganger! Han forsøker altså å bukke verdig, to ganger!, men det virker nokså klossete. På tredje rad sitter Alfred Kerr og klapper ikke. Han begynner å skrive den samme natten, tilbake i sin villa i Grunewald, etter å ha fått seg en kopp te. Høytidelig setter han seg til skrivemaskinen og setter aller først et romersk ett-tall på papiret. Kerr nummererer sine avsnitt, som om de var bind i hans samlede verker. Først kvesser han kniven: «Forfatteren er en forfinet, litt mager sjel som henter næring fra baken og evnen til å sitte lenge i ro.» Så setter han i gang for alvor: Damen Fiorenza, som antakelig skal oppfattes som symbol på Firenze, er aldeles blodløs, hele stykket er skriblet i hop på biblioteket, det er stivt, tørt, kraftløst, klisjéaktig, unødvendig. Slik skriver han.

Da Kerr har nummerert og skrevet ferdig sitt tiende avsnitt, drar han arket fornøyd ut av skrivemaskinen. Han har knust sin motstander.

Idet Thomas Mann setter seg på toget hjem til München neste morgen, sender Kerr teksten til avisredaksjonen i «Der Tag». 5. januar står den på trykk. Thomas Mann leser anmeldelsen og bryter sammen. Han er «umandig», skriver Kerr – det er dét som sårer Mann aller mest. Det er uvisst om Kerr hinter om Thomas Manns skjulte homofile legning eller om det bare er Mann som oppfatter det slik. Det samme kan det være. Knapt noen kunne måle seg med Kerr når det gjaldt evnen til å se hvordan ord kunne lage dype sår. Thomas Mann føler seg i hvert fall truffet, «inn i blodet», som han skriver. Hele våren 1913 skal han slite med å hente seg inn etter kritikken, han kommer inn på temaet i hvert eneste brev han skriver, ikke én dag går uten at han føler sinne mot denne fyren, denne Kerr. Mann skriver til Hugo von Hofmannsthal: «Jeg visste omtrent hva jeg hadde i vente, men dette overgikk alle formodninger. En giftig harselas der selv den mest intetanende er nødt til å fornemme den personlige mordlysten!»

Han skrev det bare fordi han aldri fikk meg, min kjære Thommy, sier Katia for å trøste og stryker ham moderlig over håret da hun kommer tilbake fra kur.

*

To nasjonale legender blir til: Det første nummeret av «Vanity Fair» kommer ut i New York. I Essen åpner moren til Karl og Theo Albrecht det første Aldi-supermarkedet, selve prototypen på den moderne lavpris-dagligvarebutikken.

*

Hvordan står det så til med Ernst Jünger? «Godt nok». Det er i hvert fall karakteren 17 år gamle Jünger får på reformskolen i Hameln for sin stil om Goethes Hermann og Dorothea. Han skriver: «Eposet tar oss med tilbake til den franske revolusjonens tid, hvis flakkende, glødende stråleglans river selv de fredelige innbyggerne i den stille Rhindalen opp av hverdagslighetens tilfredse halvsøvn.» Men læreren syns ikke at det holder. Med rødt blekk noterer han i margen: «Stilen er for nøktern». Vi lærer altså følgende: Ernst Jünger var faktisk nøktern ennå før noen tok ham på alvor.

*

Hver ettermiddag stiger Ernst Ludwig Kirchner ned i den nybygde tunnelbanen og kjører til stasjonen Potsdamer Platz. I likhet med Kirchner hadde også de andre malerne i kunstnergruppen Die Brücke forlatt Dresden, denne deilig forglemte sommerlige barokkbyen der gruppen var blitt dannet. Erich Heckel, Otto Mueller og Karl Schmidt-Rottluff har flyttet til Berlin, de også. Brücke-malerne har vært en sammensveiset gjeng som har delt farger og kvinner og malt bilder som var til forveksling like – men Berlin, denne pulserende overbelastningen som kaller seg hovedstad, gjør individer av dem og sager over broen som forbinder dem. De andre hadde vært i harmoni med seg selv i Dresden, da de kunne dyrke de rene fargene, naturen og det nakne mennesket. I Berlin står de i fare for å gå under.

Ernst Ludwig Kirchner, derimot, blir fullt og helt seg selv først når han kommer til Berlin. Da er han i begynnelsen av trettiårene. Kunsten hans er mer urban, røffere, figurene er unaturlig lange og tegnestilen like hektisk og aggressiv som byen selv. Hans malerier bærer metropolens sot som ferniss i pannen. Straks han entrer t-banevognen, suger øynene grådig inn alle fjesene, i fanget lager han noen første, raske utkast, to–tre streker med blyanten, en mann, en hatt, en paraply. Så går han av og kjemper seg gjennom folkemassen, med skisseblokken og fargeskrinet i hånden. Han dras mot Aschinger, der kan man sitte hele dagen bare man bestiller en tallerken med suppe. Der sitter altså Kirchner og ser og tegner og ser. Det er vinter, snart begynner det å mørkne, larmen på Potsdamer Platz er øredøvende, det er Europas mest trafikkerte plass. Her møtes ikke bare byens sentrale trafikkårer, her krysses også tradisjonens og modernitetens linjer, så tydelig at hvem som helst kan se det: Kommer man opp fra t-banen og går ut i slapset over bakken, ser man hestekjerrer som transporterer tønner, side om side med de første fornemme automobilene og drosjer som forsøker å styre utenom hestepærene. Flere trikker kjører samtidig over den store plassen, et slepende, metallisk hvin fyller luften når de legger seg i svingen. Og hele plassen er full av folk, folk og atter folk, de skynder seg som om tiden var i ferd med å løpe fra dem, over hodene deres henger reklameskilt som frister med pølser, eau de cologne og øl. I arkadene står de elegante kokottene, de prostituerte, de eneste som knapt beveger seg på denne plassen, som edderkopper i utkanten av nettet. De gjemmer ansiktene bak svarte enkeslør for å slippe politikontroll, men hattene, bisarre tårnbygg pyntet med fjær, stikker seg ut i det grønne skjæret fra gasslyktene som tennes når vintermørket faller på.

Det er den bleke grønnfargen som lyser opp i ansiktene til kokottene på Potsdamer Platz, og akkompagnementet av storbylarm som Ernst Ludwig Kirchner har bestemt seg for å forvandle til kunst. Til malerier. Men ennå vet han ikke hvordan. Derfor holder han inntil videre frem med å tegne – «tegningene mine er jeg dus med,» sier han, «mine malerier er jeg dis med.» Han pakker altså sammen vennene han er dus med, hauger av skisser som han har laget sittende ved restaurantbordet, og skynder seg hjem til atelieret sitt. Kirchner har laget seg et hi i Wilmersdorf, i tredje etasje i Durlacher Strasse 14: Leiligheten er full av orientalske veggtepper, figurer og masker fra Afrika og Oseania, japanske parasoller, i tillegg til hans egne skulpturer, møbler og bilder. På bildene som fins av Kirchner fra denne tiden, er han enten naken eller kledd i svart dress med slips, skjorten har høy krage og er hvit som snø, han holder sigaretten så nonsjalant at det leder tankene hen mot Oscar Wilde. Alltid har han elskerinnen Erna Schilling ved sin side. Hun er etterfølgeren til Dodo fra Dresden, en kvinne med myke konturer, hensunken, frittenkende: en kvinne for samtiden, med bobfrisyre og en fysiognomi som minner forbløffende om Kafkas Felice Bauer. Hun har dekorert leiligheten med broderier laget etter Kirchners og sine egne utkast.

Kirchner var blitt kjent med Erna og hennes søster Gerda Schilling året før, i et danselokale i Berlin der også Heckels kjæreste Sidi sto på scenen. Med sine triste øyne lokker han med seg de vakre danserinnene hjem til atelieret samme kveld, for han forstår ved første blikk: Deres arkitektonisk oppbygde kropper «kan kultivere min skjønnhetssans til å finne en form for vår tids fysisk vakre kvinne». Først blir Kirchner sammen med 19 år gamle Gerda, så med 28-åringen Erna, og i en overgangsfase er han sammen med begge to. Kokotte, muse, modell, søster, helgen, hore, elskerinne – det er ikke så nøye for ham. Gjennom hundrevis av tegninger blir vi kjent med kvinnene i hver minste detalj: Gerda sensuell og provoserende, Erna med små, høytsittende bryster og bred bak, fattet, i melankolsk ro. Det fins et fantastisk maleri fra denne tiden, tre nakne kvinner til venstre, lokkende, til høyre står kunstneren i sitt atelier, med sigaretten i munnviken, og gransker kvinnene med kjennermine. Det er slik han liker å se seg selv. «Dommen over Paris» skriver han bakpå lerretet med svart farge, 1913, Ernst Ludwig Kirchner.

Men da Paris Kirchner kommer hjem fra Potsdamer Platz denne kvelden, er lyset slukket, Paris kommer for sent til domsavsigelsen og Erna og Gerda har sovnet, begravd i de digre putene i oppholdsrommet som er utstyrt med bare ett vindu fordi det befinner seg i sidefløyen – et såkalt «berlinsk værelse», som denne trio infernal forvandler til verdens mest kjente eksponent for fenomenet.

*

Den prøyssiske prinsessen Viktoria Luise og Ernst August von Hannover utveksler sitt første kyss.

*

I nyttårsnummeret av Wien-magasinet «Die Fackel», som Karl Kraus utgir helt på egen hånd og som er legendarisk allerede da, kan man lese et rop om hjelp: «Else Lasker-Schüler trenger 1000 kroner til sønnens skolegang.» Blant de undertegnede er Selma Lagerlöf, Karl Kraus, Arnold Schönberg. Etter skilsmissen fra Herwarth Walden hadde Lasker-Schüler ikke lenger råd til skolepengene for sønnen Paul, som gikk på den reformpedagogiske Odenwald-skolen. Det tok Kraus et halvt år å bestemme seg for å sette oppropet på trykk, Paul har for lengst begynt på internatskole i Dresden, men i julen var selv bøddelen Kraus blitt overmannet av barmhjertighet, enda så rigid han skilte mellom følelser og fornuft. Derfor rykker han inn annonsen på den siste ledige flekken. Kraus’ kommentar: «Jeg ser en apokalyptisk Galopin som forbereder en verdensomfattende børsnedgang, et fordervelsens sendebud som overfyrer helvetes forgård: timeligheten.»

*

Det er iskaldt på det bitte lille kvistværelset i Humboldtstrasse 13 i Berlin-Grunewald. Else Lasker-Schüler sitter innpakket i flere pledd da dørklokkens skingrende klemt river henne opp av dagdrømmene. Lasker-Schüler – ville, svarte øyne, mørk hårmanke, elskovssyk, livsudyktig – tar på seg den orientalske morgenkåpen og lukker opp for postbudet som rekker henne posten. «Die Fackel», som hennes strenge venn Karl Kraus har sendt fra Wien, lyser rødt, og så, like under, dukker det opp et lite, blått mirakel: et postkort fra Franz Marc, en av malerne som var med på å starte kunstnergruppen «Der Blaue Reiter». Med sine fargerike gevanter, klirrende ringer og armringer og sin ville, eventyrlige fantasi personifiserte Else Lasker-Schüler den indre Orienten i et samfunn som var på full fart inn i modernitetens tidsalder, hun var en drømmeskikkelse, gjenstand for lengslene til så forskjellige menn som Kraus, Vasilij Kandinskij, Oskar Kokoschka, Rudolf Steiner og Alfred Kerr. Men man kan ikke leve av tilbedelse alene. Det går svært dårlig med Else Lasker-Schüler nå som hun er skilt fra Herwarth Walden, den store galleristen og utgiveren av tidsskriftet «Der Sturm». Eks-mannen henger på de viktige kafeene sammen med sin nye kone, skrekkelige Nell, så hun kan ikke lenger frekventere dem. Skjønt det var faktisk på en av disse kunstnerkafeene hun hadde møtt Franz og Maria Marc sist desember. De er blitt hennes livvakter, hennes skytsengler.

Else Lasker-Schüler åpner altså «Die Fackel» uten å ane noe om Karl Kraus’ rørende annonse, og så snur hun postkortet Franz Marc har sendt henne. Hun stivner i taus jubel. På minimalt med plass har vennen malt et Tårn av blå hester for henne, kreaturer som strutter av kraft og tårner seg opp, de er likesom falt ut av tiden samtidig som de står midt oppe i den. Hun forstår at hun har fått en helt enestående gave: den blå rytterens første blå hester. Kanskje fornemmer den unike kvinnen, som har en fornemmelse for det meste, en annen ting også – at utkastet på postkortet i de påfølgende ukene skal avføde et langt større Tårn av blå hester langt der borte i Sindelsdorf: en programerklæring av et maleri, et av århundrets viktigste bilder. Det skal komme til å bli flammenes rov under andre verdenskrig, bare det vesle postkortet der fingeravtrykkene til Franz Marc og Else Lasker-Schüler ennå er bevart, skal i all fremtid berette om øyeblikket da den blå rytteren satte i å galoppere.

Rørt oppdager lyrikeren Lasker-Schüler at den store maleren har innlemmet hennes symboler, halvmånen og de gylne stjernene, i det lille hestebildet. Det blir starten på en dialog, assosiasjonene, ordene og postkortene flyr frem og tilbake. Hun utnevner ham til sin imaginære «fyrste av Cana», hun er «prins Jussuf av Theben». Else svarer allerede 3. januar og takker for miraklet som kom helt ut av det blå: «Kortet er så vakkert – jeg har alltid ønsket meg hester i min yndlingsfarge i tillegg til mine skimlede. Hvordan kan jeg få takket Dem!!»

Derpå sender Marc et nytt postkort og inviterer henne til Sindelsdorf. Hun takker straks ja, utmattet som hun er av skilsmissen og av Berlin, og setter seg på toget sammen med ekteparet Marc. Hun er altfor tynnkledd, Maria Marc tuller henne inn i et medbrakt teppe. Det er meget mulig at hun tar samme tog som Thomas Mann, som skynder seg hjem til familieborgen etter den utrivelige Fiorenza-premieren. Det er en fin tanke: den tyske kulturens nordpol og sørpol om bord i samme tog i 1913.

Da den svekkede lyrikeren ankommer Sindelsdorf ved foten av Alpene, flytter hun først inn hos Franz Marc og hans kone Maria, en kraftig matrone som Marc søkte tilflukt hos når det stormet som verst. «Maleren Marc og hans løvinne», kalte Else dem.

Men hun holder bare ut noen dager på gjesterommet til det barnløse paret, så tar hun inn på stedets gjestehus. Fra vinduene har man fritt utsyn over myren og helt bort til fjellene. Men heller ikke der greier hun å falle til ro. Den bekymrede vertinnen råder henne til å prøve en Kneipp-kur og låner henne de tilsvarende bøkene. Men ingenting hjelper: Else Lasker-Schüler forlater Sindelsdorf hals over hode og reiser videre til München, der hun leier et rom på et pensjonat i Theresienstrasse.

Ekteparet Marc reiser etter og finner henne i frokostsalen. På bordet foran seg har hun en hel hær med tinnsoldater som hun antakelig har kjøpt til sønnen Paul, og som på den blå og hvitrutete duken «utkjempet heftige slag – stedfortredende for alle kampene som livet stadig holdt parat for henne». Hun var i krigshumør, sint, skjelvende, ikke helt ved sine fulle fem i disse dagene. I slutten av januar, under åpningen av den store Franz Marc-utstillingen i Gallerie Thannhauser, blir hun kjent med Vasilij Kandinskij, så havner hun i clinch med malerinnen Gabriele Münter. Hun var kommet med en bemerkning som Lasker-Schüler oppfattet som en fornærmelse av Marc, hvorpå lyrikeren skrek tvers gjennom galleriet: «Jeg er kunstner og finner meg ikke i den slags fra et null.»

Maria Marc sto mellom de kjeftende kvinnene, ute av stand til å håndtere situasjonen, og prøvde å roe gemyttene med tilrop. Senere skal hun komme til å klage over at Else Lasker-Schüler har nokså mye «av den melankolske litteratens attityde», men det er kanskje ikke så rart: «Hun har da også vært gjennom en del, i motsetning til de unge melankolikerne i Berlin.» Slik fortoner verden anno 1913 seg fra et Sindelsdorf-perspektiv.

*

20. januar deles funnene etter Det tyske Orient-selskaps nyeste utgravningsekspedisjon til Tell el-Amarna, finansiert av berlineren James Simon. Museet i Kairo skal få den ene halvparten, de tyske museene den andre, deriblant en «malt gipsbyste av en prinsesse i kongefamilien». Direktøren for den franske oldsaks-nemnden i Kairo godkjenner fordelingen slik den er blitt foretatt av utgravningslederen, den tyske arkeologen Ludwig Borchardt. Bare Borchardt forstår straks at han sitter med tusenårets funn på hånden da en oppskjørtet egyptisk assistent dytter bysten i neven på ham. Bare noen dager senere legger gipsbysten ut på reisen til Berlin. Ennå har hun ikke fått navnet Nefertiti, ennå er hun ikke verdens mest berømte kvinnebyste.

*

På mange vis står verden på hodet dette året. Da er det kanskje ikke så rart at den russiske piloten Pjotr Nikolajevitsj Nesterov flyr verdenshistoriens første loop med kampflyet sitt nettopp dette året? Og at den østerrikske kunstløperen Alois Lutz da han skøytet på et islagt vann en iskald dag i januar, snudde seg så kunstferdig i luften at dette hoppet bærer navnet hans den dag i dag. Man må skøyte baklengs for å få fart, så må man ta sats, stående på venstre ytterskjær. Rotasjonen oppstår når man trekker armene inntil overkroppen med et rykk. Skal man hoppe en dobbelt lutz, må man naturligvis gjøre det to ganger.

*

Stalin skal komme til å oppholde seg i Wien i fire uker. Det var siste gang han var så lenge borte fra Russland, hans neste lengre utenlandsreise skulle komme til å føre ham til Teheran tretti år senere, da het samtalepartnerne Churchill og Roosevelt. (I 1913 var den ene britisk marineminister, mens den andre var senator i Washington og sloss mot nedhuggingen av de amerikanske skogene). Stalin forlater nesten aldri sitt hemmelige skjulested i ekteparet Trojanovskijs leilighet i Schönbrunner Schlosstrasse 30, han er fullstendig oppslukt av arbeidet med sin artikkel «Marxismen og det nasjonale spørsmål» – på oppdrag fra Lenin. Bare en sjelden gang spaserer han en liten tur i slottsparken like ved i de tidlige ettermiddagstimene. Parken ligger kald og velordnet i januarsnøen. Én gang om dagen blir det litt oppstuss når keiser Franz Joseph forlater slottet og kjører til Hofburg for å styre landet. Franz Joseph har sittet ved makten i utrolige sekstifem år, siden 1848. Han har aldri kommet over tapet av sin elskede Sissi, den dag i dag henger et korrekt dimensjonert portrett av henne over skrivebordet hans.

Krokrygget går den gamle monarken de få skrittene bort til sin mørkegrønne vogn, pusten henger igjen i den kalde luften som en liten sky, en livrékledd tjener lukker døren, og hestene traver av sted gjennom snøen. Så senker stillheten seg på ny.

Stalin spaserer i parken, han grubler, mørket er allerede i ferd med å senke seg. Så møter han en annen turgåer, en 23 år gammel mislykket maler som har fått avslag på sin søknad om opptak ved kunstakademiet og som nå slår i hjel tiden på mannsherberget i Meldemannstrasse. Han venter på sin store sjanse, akkurat som Stalin. Navnet hans er Adolf Hitler. Kanskje de to løftet på hatten og hilste høflig på hverandre en gang de spaserte i den uendelige parken, for bekjente fra denne tiden forteller at begge likte å gå tur i slottsparken Schönbrunn.

Ekstremismens tidsalder, det grusomme korte nittenhundretallet, begynner en ettermiddag i januar 1913 i Wien. Resten er taushet. Hitler og Stalin møttes aldri, heller ikke da de inngikk sin skjebnesvangre «pakt» i 1939. Det nærmeste de kom hverandre, var da deres veier krysset hverandre en isnende kald januarettermiddag i slottsparken Schönbrunn.

*

Det senere partydopet ecstasy blir syntetisert for første gang, legemiddelfirmaet Merck venter på at patentsøknaden skal bli godkjent gjennom hele 1913. Så går middelet i glemmeboken for noen tiår.

*

Endelig gir Rainer Maria Rilke lyd fra seg! Rilke har havnet i den sørspanske byen Ronda, på flukt fra vinter og kreativ krise. Under en nattlig seanse hadde en ukjent kvinne rådet ham til å reise til Spania, og ettersom Rilke gjennom hele sitt liv var avhengig av instrukser fra modne kvinner, måtte han åpenbart ty til damer fra det okkulte grenseland når virkelighetens elskerinner og kvinnelige mesener ikke hadde noe oppdrag til ham. Nå bor han altså på det stilige hotellet Reina Victoria i Ronda, et toppmoderne britisk-drevet etablissement som står nesten tomt nå, utenom sesongen. Han er snill gutt, hver uke skriver han brev til sin «kjære, gode mamma» – og til de andre damene som befinner seg langt unna og som er så fine å vansmekte sammen med, til Marie von Thurn und Taxis, til Eva Cassirer, Sidonie Nádherný, Lou Andreas-Salomé. Dette er damer vi skal få høre mer om i løpet av dette året, ingen tvil om det!

For tiden står Lou atter svært høyt i kurs, kvinnen som tok Rilkes møydom og overtalte ham til å sprite opp fornavnet René til Rainer: «Bare vi får se hverandre, kjære Lou (ordet «kjære» er understreket tre ganger), det er nå mitt store håp.» Dessuten skribler han i margen: «Du min støtte, du er alt for meg, som alltid.» Så er det å gå av sted til posttoget som bruker tre timer til Gibraltar. Derfra sendes brevet videre til Berggasse 19, Lou Andreas-Salomé c/o professor dr. Sigmund Freud. Og Lou skriver til sin «kjære, kjære gutt» at hun tror hun nå skal greie å være hardere mot ham enn før. Og: «Jeg tror at du må lide og alltid kommer til å gjøre det.» Er dette sadomasochisme eller er det kjærlighet?

Slik går dagene, med kvaler og brevskriving. Noen ganger jobber Rilke med Duino-elegiane, han får i hvert fall dreisen på de første 31 versene i sjette elegi, men han blir bare ikke ferdig, han foretrekker å spasere i sin hvite dress med den lyse hatten på hodet, og å lese i Koranen (for straks derpå å forfatte ekstatiske dikt om engler og Marias himmelfart). Her går det saktens an å trives, langt unna den mørke vinteren, og i begynnelsen nyter Rilke at solen ikke synker bak fjellene før klokken halv seks, enda det er januar, og at den like før svøper byen Ronda, som troner så stolt på sitt fjellplatå, i et glødende lys, det er «et uforglemmelig skue», som han skriver til sin mamma. Mandeltrærne står i flor, fiolene blomstrer, og i hotellets hage lyser sågar noen blå sverdliljer. Rilke tar frem sin lille, svarte notisbok, bestiller seg en kaffe på terrassen, tuller teppet godt rundt hoftene, blunker enda en gang mot solen og skriver så: «Å, om man kunne slå ut i blomst: Da skulle hjertet overvinne alle veike farer, og gå.»

*

Akk ja, om man kunne slå ut i blomst. I München jobber den trettitre år gamle misantropen, sosiopaten og tidligere matematikklæreren Oswald Spengler med den første hoveddelen av sitt monumentale verk Der Untergang des Abendlandes. Selv går han foran med godt eksempel. «Jeg er,» skriver han i 1913 i notatene til sin selvbiografi, «den siste av mitt slag.» Alt går mot slutten, mener han, vesterlandenes lidelser kom til syne på ham og på hans legeme. Negativ stormannsgalskap. Blomster som visner. Spenglers grunnfølelse: angst. Angst for å gå inn i butikker. Angst for slektninger, angst for folk som snakker dialekt. Og selvsagt: «Angst for kvinnfolk – straks de tar av seg klærne.» Uredd er han bare i tankene. Da «Titanic» sank i 1912, så han hendelsen som et dyptgripende symbol. I notatene han skrev på samme tid, fremstår han som lidende, jamrende beklager han seg over en vanskelig barndom og en enda vanskeligere samtid. Hver dag noterer han på ny: En stor æra går mot slutten, er det ingen som merker det? «Kulturen – den trekker et siste sukk før den opphører.» I Der Untergang des Abendlandes ordlegger han seg slik: «Hver kultur har nye uttrykksmuligheter, som spirer, modnes og visner for aldri mer å komme tilbake.» Men det er ingen grunn til bekymring: En kultur går ikke under like fort som en atlanterhavsbåt.

*

Siden årsskiftet har Carl Simon-forlaget i Düsseldorf solgt en ny serie med originale lysbilder: 72 originale glassplater i farger, sju pappesker i en kiste av tre og et 35-siders hefte som følger med. Temaet er «Titanics undergang». Det har blitt holdt lysbildeforedrag over hele landet. Først ser man kapteinen, båten, lugarene. Så isfjellet som nærmer seg. Katastrofen, livbåtene. Det synkende skipet. Det er sant: En atlanterhavsbåt går under raskere enn vesterlandene. Leonardo di Caprio skal ikke bli født på lenge.

*

Også Franz Kafka blir grepet av voldsom angst når kvinnfolk kler av seg, men akkurat nå har han annet å bekymre seg for. Plutselig rammes han av en grusom tanke, og natten fra 22. til 23. januar skriver han til Felice Bauer, omtrent for to hundrede gang, og spør: «Forstår du egentlig håndskriften min?»

*

Forstår du egentlig verden? Slik spør Pablo Picasso og Georges Braque og finner opp stadig nye koder som betrakteren må dechiffrere. De har nettopp lært publikum at det går an å male flere perspektiver samtidig – det kalles kubisme. Men nå, i januar 1913, går de enda et skritt videre. Den nye retningen kommer til å få navnet «syntetisk kubisme» fordi de begynner å lime trefiberfolie og alt mulig annet rart på bildene. Lerretet som tumleplass. Braque hadde nettopp flyttet inn i sitt nye atelier i Paris, helt øverst i Hôtel Roma i Rue Caulaincourt. Og så tok han plutselig en kam og dro den tvers over sitt bilde Fruktskål og spillkort – med det resultat at linjene ser ut som årer i treverk. Picasso adopterte teknikken samme dag, og som alltid behersket han den snart bedre enn oppfinneren selv. Slik hastet kunstens revolusjonærer stadig videre, drevet av panisk redsel for å bli fullt ut forstått av det borgerlige publikum. Picasso ville nok ha funnet det beroligende om han hadde visst at Arthur Schnitzler skrev i dagboken 8. februar: «Picasso: De tidlige bildene er eksepsjonelle; voldsom motstand mot den kubismen han holder på med nå.»

*

Han overlevde, så vidt det var. Og nå må Lovis Corinth ut med en klekkelig sum for sitt livsverk. 19. januar skal en spektakulær utstilling åpne dørene i lokalene til kunstnergruppen Berliner Secession, med adresse Kurfürstendamm 208. Utstillingens tittel er «Livsverk», og den omfatter 228 malerier. På årets første dag ligger han sliten og i bakrus på sin kanapé i Klopstockstrasse 48, og gruer seg litt. Klokken er så vidt fire om ettermiddagen og det er allerede mørkt igjen. Det sludder.

Nå er det rammemakeren Weber i Derfflingerstrasse 28 som vil ha betalt for innrammingen av dette livsverket – klekkelige 1632,50 mark. Og til mottakelsen på åpningsdagen trenger den cateringansvarlige Adolf Kraft eftf., Kurfürstendamm 116, et forskudd på 200 mark. For denne summen forplikter han seg til å levere: «1 skål med tunge. 1 skål med Coburg-skinke med cumberlandsaus. 1 skål rådyrrygg med cumberlandsaus. 1 skål med roastbiff med remulade.» Lovis Corinth blir kvalm bare han leser om det. Livsverk med cumberlandsaus. Den litt rå polske karpen fra kvelden før ligger ennå tungt i magen hans. Når hans elskede Charlotte er borte, ender han alltid med å ete for mye, det er lengselen, han har opplevd det før. Han skriver i nyttårsbrevet til sin kone Charlotte som vandrer gjennom snøen langt borte i fjellene: «Hvem vet hva det nye året vil bringe; det gamle var jo ikke særlig godt. Vi får prøve å glemme det.» Kloke ord. Corinth, den evig kraftstruttende maleren som var blitt feid inn i det tidlige tjuende århundrets Berlin fra høybarokken, hadde fått et kraftig hjerneslag, hans kone hadde pleiet ham samvittighetsfullt. Da «Livsverk»-utstillingen ble planlagt, fryktet alle at nettopp livsverket var å betrakte som avsluttet for Lovis Corinths vedkommende. Men han hadde kjempet seg tilbake til livet. Og til staffeliet. Nå var byen full av plakater for den store utstillingen, åpen hver dag fra klokken 9 til klokken 4, billetter 1 mark, med bilde av Corinth, vantro forbløffet over seg selv, mens Charlotte var i Tyrol for å komme seg til hektene etter all omsorgen hun hadde ytt. Hun er tilbake i tide til åpningen. De ser godt ut, madame, sier Max Liebermann til henne 19. januar i Secessions lokaler, mens han holder et stykke rådyrrygg med cumberlandsaus i sin høyre hånd. Det ser godt ut, livsverket mitt, tenker Lovis Corinth da han brumlende trasker gjennom utstillingssalene. Og nå fortsetter det. Men uten kubisme, takk.

*

La oss titte innom Freud i Berggasse 19 en gang til. I disse januardagene sitter han altså på arbeidsrommet sitt og er i ferd med å sluttføre arbeidet med Totem og tabu. Det er naturligvis innlysende at det ubevisste må trenge inn i en bok om etnologiske prinsipper for tabubrudd og fetisjering, men det virker som om Freud selv slett ikke er seg saken bevisst: Mens hans elever, fremfor alt C.G. Jung fra Zürich, årgang 1875, utfordrer ham og overøser ham med voldsomme bebreidelser, utvikler Freud, årgang 1856, sin teori om «fadermord». I desember 1912 hadde Jung skrevet til Freud «Jeg vil imidlertid gjøre Dem oppmerksom på at Deres teknikk med å behandle Deres elever som om de var Deres pasienter, er et feilgrep.» På denne måten fostret Freud «frekke slyngler» og «slaviske sønner», skrev Jung. Så fortsatte han: «Samtidig sitter De trygt på toppen som far. Av bare underdanighet er det ingen som tenker på å dra profeten i skjegget.»

Det var få ting som såret Freud så dypt som dette fadermordet. Han skal komme til å bli langt gråere i skjegget i løpet av de nærmeste månedene, han skriver et svarbrev han aldri sender, og som først blir funnet i skrivebordet hans etter hans død. Men 3. januar 1913 samler han likevel all sin styrke og skriver til C.G. Jung i Küsnacht: «Deres premiss om at jeg behandler mine elever som pasienter, er beviselig usant.» Han fortsetter: «For øvrig er brevet Deres umulig å besvare. Det skaper en situasjon som ville være vanskelig å løse i muntlig kommunikasjon, skriftlig er det umulig. Oss analytikere imellom er det vedtatt at ingen behøver å skamme seg for sitt stykke nevrose. Men når man oppfører seg abnormt samtidig som man uopphørlig skriker at man er normal, vekker man mistanke om at sykdomsinnsikten mangler. Jeg foreslår derfor at vi avslutter vårt private forhold. Jeg mister ingenting, ettersom jeg mentalt sett lenge bare har vært knyttet til Dem gjennom de vedvarende skuffelsers tynne tråd.» For et brev. En far som er blitt utfordret av sin sønn og illsint hugger tilbake. Freuds elskede datter Anna skal senere komme til å fortelle at hun aldri opplevde faren mer rasende enn i disse dagene i januar 1913, aldri var han mer deprimert enn dette året.

6. januar svarer C.G. Jung: «Jeg skal etterkomme Deres ønske om å avslutte vårt personlige forhold. For øvrig vet De nok best selv hva dette øyeblikket betyr for Dem.» Dette skriver han med blekk. Med skrivemaskin tilføyer han tre ord som står som gravmælet over et av det tjuende århundrets mest betydningsfulle intellektuelle forhold mellom to menn: «Resten er taushet.» Det er en vakker ironi at et av de mest tolkede, skildrede og diskuterte brudd i året 1913 starter med et taushetsløfte. Fra dette øyeblikket av bruker Jung nesten alle sine krefter på å gå imot Freuds metoder og vice versa. Men først definerer han helt presist hvordan fadermordet fungerer hos naturfolkene: De tar på seg masker som representerer den myrdede faren – og så tilber de sitt offer. Det minner faktisk om opplysningens dialektikk.

*

Men først skal det handle om seksualopplysningens dialekt. Ti år gamle Theodor W. Adorno, kalt «Teddie», bor i Schöne Aussicht 12 i Frankfurt am Main og lærer om bier og blomster på Hessen-dialekt. Hans sentrale referanseperson, bortsett fra moren, er sjimpansehunnen Basso i dyrehagen. Samtidig står Frank Wedekind, forfatteren av Vårløsning og Lulu, på vennskapelig fot med Missie, en sjimpansehunn i dyrehagen i Berlin.

*

Marcel Proust sitter i sitt arbeidsværelse i Boulevard Haussmann 102 i Paris og bygger seg en hule. Verken sollys, støv eller støy får forstyrre ham i arbeidet. Slik skiller han mellom jobb og fritid. Han har dekket til vinduene med et tredobbelt lag gardiner og tapetsert veggene med korktavler. Der sitter han i sitt lydisolerte rom, i lyset fra en elektrisk lampe, og skriver overmåte høflige nyttårsbrev slik han pleier, med en innstendig bønn om å spare ham for presanger i fremtiden. Han ble riktignok stadig invitert i selskap, men de som inviterte ham, visste hvilken påkjenning det var. Det endte alltid med at han sendte flerfoldige beskjeder og brev i forveien, om hvorvidt han skulle komme eller ikke og hvorfor det antakelig ikke ble noe av likevel osv. – en nøler av en annen verden, egentlig var det bare Kafka som kunne måle seg med ham i denne disiplinen.

MarceI Proust sitter altså i sitt lydtette lønnkammer og forsøker seg på en roman om hukommelsen og den tapte tid. Den første delen skal få tittelen Veien til Swann, og han skriver ned den siste setningen med tynt blekk: «Den virkelighet jeg hadde kjent var ikke lenger til. […] Erindringen om et bestemt bilde er i virkeligheten bare savnet av et bestemt øyeblikk; og husene, veiene, gatene – også de er flyktige, som årene …»

*

Må erindring være savn? Gertrude Stein, den kjente salongvertinnen og avantgardistvennen, sitter og fryser i sitt hjem bare noen gater unna Proust. Hun krangler med sin bror Leo så busta fyker, bofellesskapet som har holdt i flere tiår, står på randen av kollaps. Er alt forgjengelig? Hun drømmer om våren og varmer seg med tanken. Hun betrakter bildene av Picasso, Matisse og Cézanne som henger på veggen hennes. Men én tanke alene gjør vel ingen vår? Hun skriver et lite dikt som inneholder setningen «En rose er en rose er en rose». Akkurat som Proust forsøker hun å holde fast noe flyktig. Så langt har man kommet i poesiens verden, så langt har altså fantasien kommet i januar 1913.

*

Max Beckmann avslutter arbeidet med sitt maleri Titanics undergang.