Matthew Quick

Øyeblikkets flaks

Oversatt av Børge Lund

Matthew Quick

Øyeblikkets flaks

Oversatt av Børge Lund

Til familien min – pappa, mamma, Megan & Micah

Hvis du vil at andre skal være lykkelige, vis omsorg.

Hvis du vil være lykkelig selv, vis omsorg.

– Dalai Lama

Det har unektelig funnes bedre skuespillere enn meg som ikke har gjort karriere. Hvorfor? Ikke vet jeg.

– Richard Gere

1

Den innbilte deg-meg-Richard Gere

Kjære herr Richard Gere

Da jeg gikk gjennom mammas undertøyskuff og sorterte ut de «personlige» plaggene fra de «lett brukte» artiklene jeg kunne donere til den lokale brukthandelen, fant jeg et brev fra deg.

Som du sikkert husker, handlet brevet ditt om De olympiske leker i Beijing i Kina i 2008 – du oppfordret til en boikott på grunn av forbrytelsene og grusomhetene de kinesiske myndighetene har begått mot Tibet.

Du trenger ikke å bekymre deg.

Jeg er ingen «gærning».

Jeg skjønte med det samme at dette var et standardbrev som du sendte til millioner av mennesker gjennom den veldedige organisasjonen din, men mamma var så flink til å late som at hun innbilte seg at du personlig hadde signert brevet spesielt til henne, og det er mest sannsynlig derfor hun tok vare på det – hun trodde at du hadde berørt papiret med hendene dine, slikket konvolutten med tungen din, og derfor forestilte hun seg at papiret representerte en konkret forbindelse til deg … at kanskje noen få celler fra deg, noen mikroskopiske biter av DNA-et ditt, var med henne hver gang hun holdt brevet og konvolutten i hendene.

Mamma var din mest ihuga fan og en kløpper i å late som.

«Der står navnet hans i løkkeskrift», husker jeg at hun sa til meg mens hun dyttet borti papiret med pekefingeren. «Fra Richard Gere! Filmstjernen Richard Gere!»

Mamma likte å feire små ting. Som når hun fant en gjenglemt krøllete dollar i en kåpelomme full av lommerusk, eller når det ikke var kø på postkontoret og frimerkeselgerne hadde tid til å utveksle smil og noen høflige ord med henne, eller når det var kjølig nok til å sitte ute bak huset en varm sommer – når temperaturen sank brått om kvelden selv om værmeldingen hadde spådd uutholdelig fuktighet og varme, og kvelden derfor ble en uventet gave.

«Kom ut i den deilige, kjølige luften, Bartholomew», pleide mamma å si, og så satt vi ute og smilte til hverandre som om vi hadde vunnet i lotto.

Mamma kunne få små ting til å virke som mirakler. Det var hennes største talent.

Du har kanskje allerede stemplet mamma som merkelig og skrullete, Richard Gere – det gjorde de fleste.

Før hun ble syk, gikk hun aldri opp eller ned i vekt; hun kjøpte seg aldri nye klær og var derfor evig fanget i motebildet fra midten av åttitallet; hun luktet som møllkulene hun hadde i skuffene og skapet sitt, og håret hennes var vanligvis flatt på den siden av hodet som hadde ligget mot puten (nesten alltid venstre side).

Mamma visste ikke at dataskrivere lett kunne reprodusere underskrifter, for hun var for gammel til at hun noensinne tok i bruk moderne teknologi. Mot slutten pleide hun å hevde at datamaskinen var fordervelig ifølge Johannes’ åpenbaring. Fader McNamee fortalte meg at dette ikke var tilfellet, men at vi godt kunne la mamma tro at det var det.

Jeg hadde aldri sett henne så lykkelig som hun var den dagen da brevet ditt kom.

Som du kanskje har skjønt, var ikke mamma helt ved sine fulle fem de siste årene hun levde, og helt mot slutten ble hun sterkt dement og hadde store problemer med å skille dagdrømmene sine fra den virkelige verden.

Etter hvert ble alt et eneste rot.

I sine gode øyeblikk – tro det om du kan – trodde hun (eller lot hun som?) at jeg var deg, at Richard Gere bodde sammen med henne og tok seg av henne, noe som må ha vært et kjærkomment alternativ til sannheten, nemlig at det var hennes middelmådige, mislykkede sønn som sto for pleie og omsorg.

«Hva skal vi ha til middag i dag, Richard?» pleide hun å si. «Så hyggelig at du endelig kommer innom stadig vekk, Richard.»

Det var som den gangen jeg var en liten gutt og vi lekte at vi spiste middag med en berømt gjest – president Ronald Reagan, den hellige Frans av Assisi, Mikke Mus, komiker Ed McMahon, turner Mary Lou Retton – sittende på en av de to kjøkkenstolene som alltid sto tomme, bortsett fra når fader McNamee kom på besøk.

Som jeg nevnte tidligere, var mamma en stor fan av deg – du var helt sikkert gjest ved kjøkkenbordet vårt også ved tidligere anledninger, men for å være ærlig kan jeg ikke huske bestemte Richard Gere-besøk fra barndommen. Allikevel føyde jeg henne og spilte min rolle, så du kom til uttrykk gjennom meg, selv om jeg ikke er like kjekk som deg og derfor var en dårlig stedfortreder. Jeg håper at du ikke er sint for at jeg påkalte ditt nærvær uten å spørre først. Det var en enkel ting som gledet mamma masse. Ansiktet hennes lyste opp som julelysshowet på Wanamaker stormagasin hver gang du kom på besøk. Og etter den mislykkede cellegiftkuren og hjerneoperasjonen, og den forferdelige tiden etterpå med kvalme og oppkast, var det vanskelig å få henne til å smile eller glede seg over noe som helst, og det er derfor jeg spilte med og lot deg og meg bli til oss.

Det begynte en kveld etter at vi hadde sett på den slitte videokassetten med Pretty Woman, en av mammas favorittfilmer.

Idet rulleteksten kom, klappet hun meg på armen og sa: «Nå går jeg og legger meg, Richard.»

Jeg så på henne, og hun sendte meg et nesten uforskammet smil – sånn som jeg hadde sett de sexy, frimodige jentene smile med de sminkede, glinsende leppene sine da jeg gikk på videregående. Dette lidderlige smilet gjorde meg uvel, for jeg visste at det betydde trøbbel. Dessuten var det så ulikt mamma. Det var begynnelsen på mitt liv med en fremmed.

Jeg sa: «Hvorfor kaller du meg Richard?»

Hun la hånden lett på låret mitt, og så flagret hun med øyevippene og sa med flørtende, pikeaktig stemme: «Fordi det er det du heter, dummen.»

I løpet av de trettiåtte årene vi hadde kjent hverandre, hadde mamma aldri før kalt meg «dummen».

Den bitte lille sinte mannen i magen min dengte leveren min med knyttnevene.

Jeg visste at dette bar galt av sted.

«Mamma, det er meg – Bartholomew. Din eneste sønn.»

Da jeg så henne inn i øynene, var det som om hun ikke så meg. Det var som om hun hadde en åpenbaring – at hun så noe jeg ikke kunne se.

Det fikk meg til å lure på om mamma hadde bedrevet en form for kvinnelig heksekunst og forvandlet meg til deg på en eller annen måte.

Richard Gere.

Bartholomew Neil.

Oss.

Mamma løftet hånden fra låret mitt og sa: «Du er en kjekk mann, Richard, rett og slett kjærligheten i mitt liv, men jeg har ikke tenkt å gjøre samme feilen to ganger. Du har gjort ditt valg, så du blir nesten nødt til å sove på sofaen. Vi ses i morgen tidlig.» Så svevde hun opp trappen, raskere enn hun hadde gjort på mange måneder.

Hun så helt ekstatisk ut.

Akkurat som helgenene med glorier i blyglassvinduene i Saint Gabriel’s Church virket det som om mamma hadde en guddommelig kraft. Det var noe hellig over galskapen hennes. Hun var badet i lys.

Så ubehagelig denne ordvekslingen enn var, var det fint å se mamma lyse opp. Se henne glad. Og jeg har alltid hatt lett for å late som. Det har jeg gjort hele livet. Dessuten var det jo alle middagene fra barndommen, så jeg hadde sannelig fått øvd meg.

På en eller annen måte – for hvem kan vel si nøyaktig hvordan slikt blir til? – gled mamma og jeg inn i en rutine etter hvert som dagene og ukene gikk.

Vi begynte begge å late som.

Hun lot som at jeg var deg, Richard Gere.

Jeg lot som at mamma ikke var i ferd med å gå fra vettet.

Jeg lot som om at hun ikke skulle dø.

Jeg lot som om jeg ikke måtte finne ut av livet uten henne.

Det tok av, som det heter.

Da hun ble bundet til sovesofaen i stua med en smertepumpe som sprøytet morfin gjennom en nål i armen hennes, spilte jeg deg tjuefire timer i døgnet, selv når mamma var bevisstløs, for det hjalp meg når jeg trofast trykket på knappen hver gang hun gjorde en grimase.

For henne var jeg ikke lenger Bartholomew, jeg var Richard.

Dermed bestemte jeg meg for at jeg rett og slett skulle være Richard og gi Bartholomew en velfortjent pause, hvis du skjønner hva jeg mener, herr Gere. Bartholomew hadde jobbet overtid som sin mors sønn i nesten førti år. Bartholomew hadde emosjonelt blitt flådd levende, halshugd og korsfestet opp ned, akkurat som sin navnebror helgenen, ifølge diverse myter, men bare i overført betydning – og i dagens moderne verden, her og nå.

Å være Richard Gere var som å trykke på min egen mentale smertepumpe.

Jeg var en bedre mann når jeg var deg – med større selvtillit og større selvbeherskelse, tryggere på meg selv enn jeg noensinne hadde vært før.

Medarbeiderne på sykehjemmet tok seg bare av mamma fordi de fikk betalt for det. Jeg hadde ingen illusjoner om at disse menneskene brydde seg om oss. De kikket på klokka på mobiltelefonen femti ganger i timen og virket alltid så lettet når de tok på seg jakken på slutten av skiftet – som om det å forlate oss var som å dra på en herlig fest, som å spasere ut av likhuset og inn på Oscar-utdelingen.

Når mamma sov, kalte de meg herr Neil, men så snart hun var våken, ble jeg deg, Richard, og de gjorde som jeg ba dem om på grunn av pengene forsikringsselskapet betalte dem. De brukte til og med en veldig formell, ærbødig tone når de henvendte seg til oss. «Er det noe vi kan gjøre for at moren din skal få det mer behagelig, Richard?» sa de når hun var våken. Ikke en eneste gang kalte de meg herr Gere, men det var greit for meg, siden du og mamma var på fornavn med hverandre helt fra begynnelsen.

Jeg vil at du skal vite at mamma var oppriktig glad i De olympiske leker. Hun gikk aldri glipp av OL – hun hadde pleid å se på OL-sendingene sammen med sin egen mor også – og det ga henne enormt mye, kanskje fordi hun i løpet av sine 71 år på denne kloden aldri forlot Philadelphia. Hun pleide å si at å se på OL var som å dra på ferie til utlandet hvert fjerde år, selv etter at de flyttet vinter- og sommer-OL til forskjellige år slik at det var OL annethvert år, som du helt sikkert vet allerede.

(Beklager om jeg lar pennen løpe av med meg, men jeg skriver til deg som Bartholomew Neil – som er ulik deg på alle måter som tenkes kan. Jeg håper at du holder ut med meg og kan unnskylde middelmådigheten min. I skrivende stund later jeg ikke som om jeg er Richard Gere. Jeg er mye mer velformulert når jeg er deg. MYE mer. Bartholomew Neil er ingen filmstjerne; Bartholomew Neil har aldri hatt sex med en supermodell; Bartholomew Neil har aldri kommet seg ut av byen der du og jeg ble født, Richard Gere, «Broderkjærlighetens by»; Bartholomew Neil er sørgelig innforstått med disse kjensgjerningene. Og Bartholomew Neil er ikke mye til skribent heller, som du sikkert allerede har skjønt.

Mamma elsket turn, spesielt mennene med V-formede overkropper som «bevegde seg som krigerengler». Hun klappet til håndflatene var rosa hver gang noen gjorde jernkorset på ringene. Det var favorittmomentet hennes. «Så sterk som Jesus på sin dårligste dag», pleide hun å si. Og hun så til og med på åpnings- og avslutningsseremonien – hvert eneste sekund av den. Mamma så hver eneste olympiske øvelse som ble sendt på TV.

Da hun mottok brevet ditt – det jeg nevnte tidligere, der du skrev om de kinesiske myndighetenes grusomheter mot Tibet – bestemte hun seg for ikke å se OL i Kina, noe som var et stort offer for henne.

«Richard Gere har rett! Vi burde fortelle Folkerepublikken Kina hvor skapet skal stå! Forferdelige greier, det som de gjør med det tibetanske folket! Hvorfor er det ingen som bryr seg om grunnleggende menneskerettigheter?» sa mamma.

Jeg må innrømme at jeg – som var mye mer pessimistisk, resignert og apatisk enn mor noensinne var – argumenterte fånyttes for at vi skulle se på OL. (Vær så snill å tilgi meg, herr Gere. Jeg var svak i troen den gangen.) Jeg sa at det aldri ville bli registrert om vi så på eller ikke, og at det i hvert fall ikke kom til å ha noen som helst utenrikspolitisk virkning – «Kina kommer ikke engang til å få vite at vi ikke ser på! En boikott fra vår side er helt meningsløs!» innvendte jeg – men mamma trodde på deg og saken din, herr Gere. Hun gjorde som du ba henne om, for hun elsket deg og var tillitsfull som et barn.

Dette betydde at jeg ikke fikk se på OL heller, og til å begynne med bekymret det meg, ettersom dette var en tradisjonell mor-og-sønn-aktivitet i Neil-familien, men det har jeg kommet over for lenge siden. Nå lurer jeg på om kanskje mammas boikott, hennes død og det at jeg fant brevet du skrev til henne – kanskje alt dette betyr at det er forutbestemt at det skal være en slags viktig kosmisk forbindelse mellom deg og meg.

Kanskje det er forutbestemt at du skal hjelpe meg, Richard Gere, nå som mamma er borte.

Kanskje alt dette er en del av hennes visjon – at det hun trodde på, blir til virkelighet.

Kanskje du, Richard Gere, er arven mor har etterlatt meg?

Kanskje du og jeg virkelig er forutbestemt til å bli VI.

For ytterlige å belegge synkronisiteten i alt dette (har du lest Jung? Det har faktisk jeg. Overrasker det deg?), buet mamma nådeløst på kineserne – selv de kinesiske kunstløperne med sine grasiøse hopp og piruetter – under Vancouver-OL i 2010, som var like før jeg begynte å legge merke til demensen, om jeg husker rett.

Alt inntraff ikke på én gang, det begynte med små ting som at hun glemte navnene på folk vi traff under våre daglige ærender, lot komfyren stå på over natten, glemte hvilken dag det var, gikk seg vill i nabolaget der hun hadde bodd hele sitt liv, og glemte brillene sine stadig vekk, ofte på toppen av hodet – små, hverdagslige glipper.

(Hun glemte derimot aldri deg, Richard Gere. Hun snakket til deg-meg hver dag. Nok et tegn. Ikke en eneste gang glemte hun navnet Richard.)

For å være ærlig er jeg ikke helt sikker på når det begynte å gå nedover med henne mentalt, siden jeg i lang tid lot som om jeg ikke merket det. Jeg har aldri vært spesielt flink til å takle endringer. Og jeg tenkte ikke på å gi etter for mammas galskap og bli deg før mye senere. Jeg er sein på avtrekkeren, en etternøler i den kosmiske dansen, slik klokere mennesker som deg utvilsomt vil si.

Legene sa at det ikke var vår feil, at det mest sannsynlig ville gått som det gikk, uansett om vi hadde tatt med mamma til dem tidligere. De sa dette til oss da vi hisset oss opp på sykehuset, da de ikke ville slippe oss inn til mamma etter operasjonen hennes, og vi begynte å rope og skrike. En sosialarbeider snakket med oss i et atskilt rom mens vi ventet på å få lov til å treffe mamma. Og da vi fikk treffe henne, så hun ut som en mumie med bandasjene rundt hodet, og huden var sykelig gul og alt sammen helt forferdelig, og vi var tydelig vettskremte, ut fra de bekymrede blikkene fra sykehuspersonalet å dømme.

På våre vegne spurte sosialarbeideren om det var noe mer vi kunne gjort for å hindre kreften i å vokse – hadde vi forsømt våre plikter? Det var da legene sa at det ikke var vår feil, selv om vi hadde ignorert symptomene i månedsvis og latt som om problemene i livene våre ikke fantes.

Allikevel.

Allikevel var det ikke vår feil.

Jeg håper du tror meg, Richard Gere.

Det var ikke min feil, og det var heller ikke din.

Du sendte bare det ene brevet, men du var ved mammas side helt til slutten – i undertøyskuffen hennes, og gjennom meg, ditt medium, din inkarnasjon.

Legene bekreftet gjentatte ganger dette faktumet – at det ikke var noe mer vi kunne ha gjort.

Den blekksprutaktige hjernesvulsten som hadde sendt tentaklene sine dypt inn i mammas sinn, var ikke noe vi kunne ha forutsett eller overvunnet, sa legene flere ganger, med enkle og omsvøpsfrie formuleringer som selv menn med lavere intelligens lett kunne ha forstått.

Det var ikke vår skyld, Richard Gere.

Vi gjorde alt vi kunne ha gjort, inkludert å late som, men det finnes krefter som er altfor mektige til at skarve menn kan hanskes med dem, noe sosialarbeideren ved sykehuset bekreftet med et motvillig og sørgmodig nikk.

«Ikke engang en berømt skuespiller som Richard Gere kunne ha sikret moren sin bedre pleie», svarte sosialarbeideren da jeg nevnte deg – da jeg fortalte om at jeg bekymret meg for å mislykkes her i livet, å bli en som ikke engang evnet å ta vare på sin eneste mor, hans eneste jobb i hele verden, det eneste målet i livet han noensinne hadde hatt.

Du er mislykket! hylte den lille mannen i magen min til meg. Tulling! Åndsing!

Hjernekreftblekkspruten tok livet av mamma for bare noen få uker siden, da både operasjonen og cellegiftkuren mislyktes i å kurere henne. Disse ukene har passert i en kort, lang dis (som strekker seg og krymper i hukommelsen min).

Legene sluttet å behandle henne.

De sa til oss: «Dette er slutten. Vi beklager. Prøv å sørge for at hun har det så bra som mulig. Få så mye som mulig ut av tiden som er igjen. Ta farvel.»

«Richard?» hvisket mamma til meg den kvelden hun døde.

Det var alt.

Ett.

Enkelt.

Ord.

Richard?

Spørsmålstegnet kunne tydelig høres.

Spørsmålstegnet hjemsøker meg.

Spørsmålstegnet fikk meg til å tro at hele livet hennes kunne oppsummeres med bare tegnsetting.

Jeg ble ikke såret, for mamma sa sitt siste ord til den innbilte deg-meg-Richard Gere, som også omfattet meg – hennes kjødelige sønn.

Jeg var Richard i det øyeblikket.

I hennes bevissthet, og i min egen.

Å late som kan hjelpe på mange måter.

Nå hører vi fuglekvitter om morgenen mens vi sitter alene på kjøkkenet og drikker kaffe, selv om det er vinter. (Enten må det være tøffe, hardføre byfugler som ikke frykter lave temperaturer, eller fugler som er for late til å trekke til varmere strøk.) Mamma pleide alltid å ha TV-en stående på høyt fordi hun likte å «høre mennesker snakke», så vi har aldri visst om de kvitrende fuglene før nå. Etter å ha bodd trettini år i dette huset er dette første gangen vi hører fuglene kvitre mens vi drikker kaffe på kjøkkenet.

En symfoni av fugler.

Har du noensinne virkelig lyttet til fugler som kvitrer – virkelig hørt etter?

Det er så vakkert at man får vondt i brystet.

Wendy, sorgterapeuten min, sier at jeg må arbeide med å bli mer sosial og forme en «støttegruppe» av venner. Hun var her på kjøkkenet en gang da morgenfuglene kvitret, og hun stoppet opp midt i en setning, la øret mot vinduet, myste med øynene og rynket nesen.

Og så sa hun: «Hører du det?»

Jeg nikket.

Ansiktet sprakk opp i et innbilsk smil like før hun sa – slik bare en så ung person kan – med munter heiajentestemme: «De trives sammen i flokk. Hører du hvor glade de er? Hvor lykkelige? Du må finne din flokk nå. Endelig forlate redet, for å si det på den måten. Ja, fly, til og med. Fly! Det finnes massevis av himmel der ute for modige fugler. Har du lyst til å fly, Bartholomew? Har du lyst til det?»

Ordene fløy ut av henne så fort at hun var helt andpusten da hun var ferdig med det muntre heiaropet sitt. Ansiktet ble rødt som et rødstrupebryst, slik det blir hver gang hun kommer med et poeng som hun synes er usedvanlig bemerkelsesverdig. Hun så på meg med store øyne – «kaleidoscope eyes», synger The Beatles om – og jeg visste den foreskrevne responsen på appellen hennes, hva hun forventet at jeg skulle si, det svaret som ville gjøre henne så glad, som ville berettige hennes tilstedeværelse på kjøkkenet mitt og få henne til å føle at innsatsen hennes gjorde en forskjell, men jeg klarte ikke å si det.

Jeg maktet det bare ikke.

Det krevde mye selvbeherskelse bare å bevare fatningen, for en del av meg – den onde, mørke kjernen i meg, der den lille sinte mannen bor – ville helst gripe Wendy i de fugleaktige skuldrene hennes, riste alle fregnene av det vakre, unge ansiktet hennes og brøle så høyt at håret hennes ble blåst bakover: «Jeg er eldre enn deg! Respekter meg!»

«Bartholomew?» sa hun og kikket opp fra under de tynne, oransje øyenbrynene, som har samme farge som visne blader på fortauet.

«Jeg er ikke en fugl», sa jeg til henne med så rolig stemme som jeg klarte å frambringe på det tidspunktet, mens jeg stirret innbitt ned på de brune skolissene mine og prøvde å holde meg rolig.

Jeg er ikke en fugl, Richard Gere.

Dette vet du allerede, det vet jeg, for du er en klok mann.

Ikke en fugl.

Ikke en fugl.

Ikke.

En.

Fugl.

Din hengivne fan

Bartholomew Neil