Elin Brend Johansen

3

Alvestad

Kjærlighetens irrganger

Elin Brend Johansen

3

Alvestad

Kjærlighetens irrganger

De viktigste personene:

Ingrid Alvestad | – | odelsjente til Alvestad
Louise Alvestad | – | Ingrids lillesøster
Victoria Alvestad | – | Ingrids mor, død
Anders Alvestad | – | Ingrids far, død
Mathilde Lindberg | – | Ingrids mormor
Valborg Ås | – | husjomfru på Alvestad
Håkon Ås | – | Valborgs sønn, dreng på Alvestad
Edvard Ås | – | Håkons bror
Thora, Pauline, Karen | – | tjenestejenter på Alvestad
Konrad Borge | – | sorenskriver i Nedre Romerike
Sigurd Bakken | – | eier nabogården til Alvestad

Slik sluttet forrige bok:

Det var begynt å skumre da hun sto utenfor bryggerhuset. På himmelen funklet myriader av stjerner. De fikk henne til å tenke på andre stunder og andre steder.

Hun skuttet seg og slo armene om kroppen. Sommerkvelden var sval, og hun hutret. Gresstråene var fuktige under tærne mens hun hastet over tunet. Hun la turen om veslehuset. Fluene som til vanlig surret hissig rundt i det lille rommet, hadde også falt til ro.

Hun gjorde seg ferdig så raskt hun kunne. Det var først da hun la veslehuset bak seg at hun oppdaget at stabbursdøren sto på vidt gap. Hvorfor sto den åpen nå? Valborg hadde mer enn én gang forklart henne at den døren alltid skulle være lukket og låst. Tyver rekte ofte mellom gårdene, og fikk de en anledning til å rappe med seg en spekepølse eller tre, tok de den. Dessuten måtte man ikke slippe inn varmen, det var viktig at det holdt seg kjølig der for å bevare maten lengst mulig.

På skjelvende bein gikk Ingrid mot den høye bygningen. Det er nok ikke noe farlig, sa hun til seg selv, det er sikkert bare en av innejentene som har glemt å låse døren etter seg da hun hentet mat til kveldsvælet, og så har den glidd opp.

Hun gikk langsomt opp de store steintrinnene og tittet inn i den mørke åpningen. Saltbaljene, mjølbølen og flatbrødstabelen sto der de skulle inne i det mørke rommet, og spekekjøttet hang fortsatt fra bjelkene. Det så ikke ut som om noe var blitt borte eller flyttet på. Ikke for det, det var Valborg som hadde best oversikt over hva som til enhver tid fantes inne på stabburet. Men Ingrid trodde ikke det hadde vært tyver på ferde. Det at døren sto åpen, skyldtes nok bare en forglemmelse. Lettet tok hun tak i stabbursnøkkelen.

– Du er lettskremt, sa hun til seg selv. – Livet i Christiania har gjort deg var for mørket.

Mer rakk hun ikke å tenke før en diger skygge åpenbarte seg i døråpningen. Redselen grep tak i henne og hun gispet høyt, mistet fotfestet og ramlet utfor den bratte stabburstrappen.

1

Hodet dunket smertefullt og kvalmen presset mot brystet da hun åpnet øynene. Et kaldt luftdrag strøk over pannen og det verket i skulderen. Ingrid blunket og myste opp mot himmelen. Stjernene funklet. Hun så opp på dem mens en frostri skar gjennom henne, og hun forsøkte å få klarhet i de ulne tankene. Døren på stabburet hadde stått åpen, og hun hadde begitt seg opp stabburstrappen. Noe ukjent hadde trådt frem fra mørket der inne …

Ingrid gispet høyt. Den samme redselen som hadde fått henne til å vakle og ramle ned de høye trappetrinnene, grep henne på ny. Hun vred seg over på siden og plantet hendene i gresset for å sette seg opp. Bakhodet hadde fått seg en smell, kjente hun, og grep seg til hodet med hånden. Hun kjente en kul, men det virket ikke som hun blødde.

Så la hun merke til dem. Føttene. De var stukket ned i et par slitte sko. Hun svelget, og fulgte nølende linjene til den slitte vadmelsbuksen, tittet over beltet, som var festet i livet, og videre oppover den enkle skjorten.

Da hun møtte øynene hans, gikk det et grøss gjennom henne. Ubevisst trakk hun seg bakover mens hun holdt hendene vergende foran seg. Redselen strømmet gjennom henne.

– Du må ikke gjøre meg noe, ba hun.

Mannen bøyde seg over henne og studerte henne interessert. Hun krøp enda mer sammen og skalv.

Han hadde rødt, halvlangt hår og grønne øyne i et firskårent ansikt. Haken var dekket av gamle skjeggstubber, og under det ene øyet løp et gammelt arr. Hun holdt pusten da en hånd ble løftet mot henne, redd for hva han kunne komme til å gjøre. Hvem var han og hva gjorde han på Alvestad?

– De trenger ikke være redd. Jeg har ikke tenkt å skade Dem.

Stemmen sto i sterk kontrast til det røffe utseendet. Vennligheten og varmen i den overrasket henne, men hun var fortsatt redd.

– Hvem er du? spurte hun. Hun våget ikke ta imot den utstrakte hånden hans. Hodet dunket infernalsk og tåkela tankene hennes. Hun kjente seg svimmel og forvirret.

– Hva gjør du i stabburet mitt så sent på kvelden? Hun torde nesten ikke se ham i øynene da hun sa det.

Han så rart på henne.

Hun forsøkte å reise seg på ny, men for sammen da hun kjente hånden hans på skulderen.

– Vent, jeg skal hjelpe Dem. De fikk en stygg smell da De snublet ned trappen. Stemmen var like vennlig som før.

Hun svaiet der hun sto og anstrengte seg for å stå oppreist. Hadde han vært i ferd med å stjele mat fra stabburet? Var han en tyv? Hun svelget og kastet raske blikk mot hovedbygningen, ville noen rekke å komme henne til unnsetning dersom hun skrek?

– De bør sette Dem ned. Den fremmende ledet henne mot det nederste stabburstrinnet.

Hun var for redd for hva han kunne finne på til at hun våget å gjøre motstand, men hun ble stående. Han hadde sagt han ikke ville skade henne, men kunne hun tro ham på det?

Hun trakk seg raskt vekk fra ham.

– Hva gjør du her så sent på kvelden? Var du på jakt etter noe å stjele?

– Jeg har aldri stjålet noe i hele mitt liv. Han hørtes forurettet ut og øynene hans ble mørke.

Hun seg sammen og sa litt lavere:

– Så hva gjør du da her på slik en ugudelig tid?

– Jeg kom for å treffe Dem.

– Meg? Ingrid stirret forundret på ham. Hun kunne ikke begripe hva denne mannen ville med henne.

Han rakte frem en grov hånd og fanget blikket hennes.

– Mitt navn er Jared Furuly. Jeg hører De har spurt etter meg.

Ingrid kjente hvordan håret reiste seg, og tok uvilkårlig et skritt bakover. Jared. Trollmannen. Han som Olaf og Tage mente hadde skadet Johannes. Det gikk kaldt nedover ryggen hennes.

– Jeg ser at De har hørt om meg. Øynene hans hadde fått et streif av sårhet og stemmen var bitter. – Det var vel ikke annet å vente, fortsatte han.

Noe i røsten hans gjorde henne skamfull.

– Jeg beklager, jeg mente ikke … Hun følte seg beskjemmet. Anspentheten lå som en klo over skuldrene hennes, men noe i blikket hans fikk henne til å slappe av. Hun rakte ham hånden til hilsen.

– Det sier de alle, men jeg skal ikke holde det mot Dem. De er ny her i bygda, og vet ikke bedre. De andre, derimot … Han tok en pause og fanget øynene hennes på ny. – De trenger ikke frykte meg, frøken Alvestad, som jeg sa, har jeg ikke til hensikt å gjøre Dem noe.

– Det var da enda godt. Hun forsøkte seg på en avvæpnende latter, men hørte selv at den lød kunstig.

– Jeg forstår at jeg ikke klarer å overbevise Dem. Tonefallet hans var trist.

Kvelden smøg seg tettere omkring dem, foruten den stadige summingen av mygg og knott, var området stille.

Ingrid gransket Jared Furuly fra siden. Han så ikke lenger på henne, øynene hans studerte et punkt i det fjerne. Hvorfor hadde han kommet for å snakke med henne så sent på kvelden? Hun husket at hun hadde bedt Nils Furuly om å sende sønnen til gården, men hun hadde ikke trodd at han ville komme.

Skuldrene kjentes stramme, selv om hun ikke var like redd lenger. På sett og vis kunne hun forstå at bygdefolket var redd den mørkhårede Furuly-mannen. Det var noe fremmedartet over ham, som om han ikke riktig hørte til noen steder. Han så ut til å ha vokst opp av jorden, mellom grantrær og kratt midt inne i dypeste skogen. Hun lurte på hvor gammel han var. Han var trolig eldre enn henne, kanskje rundt 25 år, men det var ikke godt å si.

– Hvorfor ba De meg komme?

Lyden av stemmen hans trengte gjennom grubleriene hennes.

Hun smilte, et flyktig, men ekte smil.

– Jeg ønsket å treffe deg. Det er viktig for meg å bli kjent med dem som bor på plassene som tilhører gården, sa hun.

– De tar oppgaven som kortvarig gårdseier alvorlig, forstår jeg.

Hun klarte ikke å tyde om det var alvor eller skjemt i blikket hans.

– Det er ikke noe midlertidig med dette. Jeg er Alvestads nye eier, og jeg har ikke tenkt å dra noe sted. Alvestad skal ikke selges. Hun rettet nakken da hun sa det, forsøkte å fremstå som myndig.

– De mener vel ikke i fullt alvor at De har tenkt å drive Alvestad? Han stirret overrasket på henne.

– Jo, det mener jeg.

– Men har ikke De tilhold i Krestjan?

– Mine grunner til å drive Alvestad videre, har ikke du noe med, Jared Furuly.

– Så la meg si at det ikke er noen lett vei De har begitt Dem ut på, De som er kvinne, og attpåtil oppvokst i byen, sa han. Han kastet et blikk mot hovedhuset før han lente seg mot henne. Stemmen var lavere da han fortsatte: – Men De bør være forsiktig. Det er ikke alle her ute som har godhet i sinnet. Ta Dem i akt! Han satte de intense øynene i henne, og nok en gang krøp kulden gjennom henne.

– Hva mener du?

– Jeg sier bare at De må passe Dem, det er alt.

Hun så på ham igjen, og plutselig forsto hun.

– Det er deg! Det var du som la brevet i vinduskarmen på værelset mitt. Det var du som advarte meg. Hun så på ansiktet hans at det stemte. Det var brevskriveren hun hadde foran seg. Og så hun, som hadde trodd det var noen på gården som hadde skrevet brevet med onde hensikter.

– Hvorfor gjorde du det? spurte hun lavt. – Og hvordan kom du deg usett inn på rommet mitt? Nok en gang gjenlød Tages ord i hodet hennes. Jared. Trollmannen. Hun skuttet seg og skjøv ordene bort mens hun iakttok ham. – Hvem er det som vil meg vondt?

Jared åpnet munnen, som for å svare, så trakk han lett på skuldrene og begynte å gå i retning av eplehagen.

– Vent, du kan ikke bare gå nå. Jeg trenger å få vite hvorfor. Vær så snill, fortell meg hva du vet.

– Av og til er det best ikke å vite alt. Han hadde stanset, men sto med ryggen til henne.

– Du skrev at far ble drept, fortsatte hun. – Mente du virkelig det?

– Jeg skrev det, gjorde jeg ikke? Han snudde seg og så på henne. – Jeg kan riktignok ikke være helt sikker, men det er et par grunner til at jeg tror det kan ha skjedd.

– Hvilke årsaker? Hvis du vet noe om fars dødsfall, må du gå til lensmannen. Du kan ikke holde det for deg selv. Hun så bedende på ham, inni seg kjente hun fortvilelse blandet med frykt.

– Og hva skulle jeg fortalt lensmannen? Jeg har ingen prov, frøken Alvestad, bare antagelser, og det er ikke nok til å få lensmannen til å tro på meg. Dessuten, De har hørt hva folk sier om meg. Det er nytteløst, er jeg redd.

– Lensmann Rams er en rettferdig mann, sa Ingrid stille og trakk pusten før hun fortsatte. – Mente du det andre du skrev også, det om at jeg var i fare? Hun stirret fortvilet mot den høyreiste skikkelsen. Sannheten bak brevet lå rett foran henne, men likevel hadde den aldri virket så fjern.

– Jeg mente hvert eneste ord.

– Men jeg forstår ikke, hvem skulle ønske å gjøre meg noe? Og hvordan vet du om det?

Han snudde seg og så på henne med et uutgrunnelig blikk.

– Jeg får med meg mye av det som skjer på Alvestad, selv om jeg ikke holder til her på gården. Jeg hørte om ormen De fant på værelset Deres, og om ulykken med vognen. Det er ikke tilfeldigheter, frøken Alvestad. De må være forsiktig. Stemmen hans var alvorlig.

Hun mintes det Håkon hadde fortalt henne om at noen hadde fiklet med vognhjulet.

– Hvem i alle dager skulle ha noe å vinne på at jeg blir skadet? sa hun og kjente på ny den lammende redselen.

– Jeg kan ikke si Dem mer, sa han og begynte å gå.

Ingrid sprang etter ham.

– Vær så snill, ikke forlat meg, ikke før du har fortalt meg alt du vet. Jeg trenger å vite det. Jeg ber deg, fortell meg hvem som ønsket far av veien og som vil meg vondt.

Han snudde seg. Et øyeblikk var hun redd for at han ble sint fordi hun ikke ville la ham gå, men det var ikke ergrelse som speilet seg i øynene hans. De var vennlige og imøtekommende, som om han betraktet henne som en venn.

– Det er best om De reiser herfra, frøken Alvestad, sa han lavt og innstendig.

– Kan du ikke fortelle meg hvem som står bak? Forstår du ikke at jeg er engstelig?

– Jo, jeg forstår det. Men dette er … Han holdt inne et øyeblikk før han fortsatte: – Det er ondskap på alle kanter, frøken Alvestad. Og mange mennesker her i bygda er ikke slik som de virker ved første øyekast. Det finnes gamle hemmeligheter her, som vil kunne skade flere om de kommer til overflaten. De vil ikke bare skade Alvestad.

– Hvilke hemmeligheter? Hva slags ondskap?

– Jeg har allerede fortalt Dem for mye, men tenk over det jeg sa. Det er ikke alle saker det er verdt å kjempe mot. Han langet ut igjen, passerte tykke stammer og strøk gjennom høyt gress.

Hun ville løpe etter ham, men noe holdt henne tilbake. Da den brede ryggtavlen ble borte ved bekken, ble hun stående og se mot punktet hvor han hadde forsvunnet. Angsten klemte til om halsen og hun frøs, både av kulde og frykt. Hvilke fryktelige hemmeligheter var det han hadde kjennskap til? Og hva lå til grunn for at han trodde faren hennes ble drept? Var han redd for at noen skulle komme etter ham, var det derfor han ikke ville fortelle henne det han visste? Eller beskyttet han noen? Var han selv involvert i noe farlig? Hvis han virkelig ville hennes beste, kunne hun ikke forstå hvorfor han var så hemmelighetsfull. Da kunne han vel bare fortalt det som det var?

Eller var det han som ville skade henne? Nok en gang var det som det rant kaldt gjennom årene hennes. Det kunne hende at han hadde skrevet brevet for å trekke mistanken vekk fra seg selv. Skjønt, det virket også rart. Det eneste hun visste, var at alle hun snakket med, hadde advart henne mot ham. Det måtte være en årsak til at bygdefolket fryktet ham.

Jo mer hun tenkte, jo mer fortvilet ble hun. Det var ikke noe som ga mening.

Hun kastet et blikk mot hovedhuset. Det var svært sent og hun burde gå til ro for natten, men hvordan skulle hun klare å sove etter det Jared Furuly hadde fortalt henne?

Hun gikk mot stabburet for å lukke igjen døren.

Skyggen som falt foran føttene hennes var nær ved å skremme henne igjen, men denne gangen var det ikke en ukjent som sto foran henne.