James Patterson

1

James Patterson

1. offer

James Patterson

1

James Patterson

1. offer

Min takk går til følgende personer som bisto med sin omfattende innsats og ekspertise mens boken ble til:

Dr. Greg Zorman, overlege i nevrokirurgi ved Lakeland Sykehus, Fort Lauderdale, Florida, som jeg vil ønske å ha på min side i en krisesituasjon.

Samt Fern Galperin, Mary Jordan, Barbara Groszewski og Irene Markoki. Flotte og talentfulle alle fire.

Prolog

KRIMINALBETJENT LINDSAY BOXER

Det er en uvanlig varm aften i juli, men der jeg står på den gedigne, grå stenterrassen utenfor leiligheten der jeg bor, kjenner jeg likevel at jeg skjelver voldsomt. Jeg ser utover vidunderlige San Francisco og holder tjenesterevolveren hardt presset mot tinningen.

«Faen ta deg, Gud!» hvisker jeg. Litt av en uttalelse, men passende, og i tillegg rettferdig, synes jeg.

Jeg hører Martha pistre. Jeg snur meg og ser at hun holder øye med meg gjennom glassdørene ut til terrassen. Hun forstår at noe er galt. «Alt i orden,» roper jeg til henne gjennom døren. «Alt er bra med meg. Gå og legg deg, jente.»

Men Martha vil ikke gå, og ser heller ingen annen vei. Hun er en god og lojal venn, som hver eneste kveld de siste seks årene har dyttet snuten borti meg for å si godnatt.

Jeg stirrer inn i bordercolliens øyne og tenker samtidig at jeg kanskje skulle gå inn og ringe jentene. Claire, Cindy og Jill ville innfinne seg nesten før jeg hadde rukket å legge på røret. De ville omfavne meg, klemme meg og si de riktige tingene. Du er helt spesiell, Lindsay. Alle er glade i deg, Lindsay.

Bortsett fra at jeg er ganske sikker på at jeg ville finne veien tilbake hit i morgen kveld eller i overmorgen. Jeg ser ingen vei som kan føre meg ut av denne floken. Jeg har tenkt gjennom alt sammen, minst hundre ganger. Jeg kan være logisk som bare faen, men er visst åpenbart også et følelsesmenneske. Det var min styrke i stillingen som kriminalbetjent i San Francisco-politiet. Det er en sjelden kombinasjon av egenskaper, og jeg tror den er årsaken til at jeg hadde større suksess enn alle de mannlige drapsetterforskerne. Naturligvis står ingen av dem her oppe og gjør seg klar til å blåse skallen ut på seg selv med sitt eget håndvåpen.

Lett stryker jeg revolverløpet nedover langs kjeven før jeg på nytt presser det mot tinningen. Herregud, Herregud, Herregud. Jeg blir minnet på myke hender, og på Chris, og det får meg til å begynne å gråte.

Det melder seg mange bilder, de kommer altfor fort til at jeg klarer å takle dem.

Grufulle og uutslettelige syner av bryllupsdrapene som skremte hele byen, blandet med min mors ansikt på nært hold og faktisk også noen glimt av min far. De flotteste jentene mine – Claire, Cindy og Jill – den vanvittige klubben vår. Jeg ser til og med meg selv; eller i hvert fall den personen jeg var da. Ingen syntes noensinne at jeg så ut som en kriminalbetjent; den eneste kvinnelige kriminalbetjenten ved San Francisco-politiets drapsavsnitt. Vennene mine pleide å si at jeg var mer som Helen Hunt, da hun var gift med Paul Reiser i Mad About You. En gang var jeg gift. Jeg var ingen Helen Hunt; han var så visst ingen Paul Reiser.

Dette er så vanskelig, så grufullt, så galt. Så fullstendig ulikt meg. Jeg klarer ikke å kvitte meg med synet av David og Melanie Brandt, det første paret som ble drept, i Mandarin-suiten på Grand Hyatt. Jeg ser det redselsfulle hotellværelset der de led en meningsløs og unødvendig død.

Det var begynnelsen.

Bok 1

—

David og Melanie

1

Vakre, langstilkede roser fylte hotellets suite – virkelig de perfekte gaver. Så var da også absolutt alt perfekt.

Det fantes kanskje en lykkeligere mann et eller annet sted på planeten, tenkte David Brandt og slo armene om sin brud Melanie. Kanskje et sted i Jemen; en Allah-tilbedende bonde med sin geit nummer to. Men så visst ikke i hele San Francisco.

Paret sto foran stuevinduet i Grand Hyatt-hotellets Mandarin-suite. De så lysene fra Berkeley og Alcatraz i det fjerne og den opplyste Golden Gate-broens grasiøse silhuett.

«Det er så ufattelig,» strålte Melanie. «Jeg ville ikke ha gjort noe annerledes ved dagen i dag.»

«Ikke jeg heller,» hvisket han. «Tja. Kanskje jeg ikke ville ha invitert foreldrene mine.» De lo begge to.

For bare få sekunder siden hadde de tatt farvel med de siste blant selskapets tre hundre gjester i hotellets ballsal. Bryllupet var endelig slutt. Skåling, dans, prat og fotografier av søte kyss over bryllupskaken. Nå var det bare de to. De var niogtyve år og hadde resten av livet foran seg.

David hentet to fylte champagneglass han hadde satt på et glanslakkert bord. «En skål,» erklærte han, «for verdens nest lykkeligste mann.»

«Nest lykkeligste?» smilte hun og lot som om hun var sjokkert. «Hvem er den aller lykkeligste?»

De lenket armene sammen og drakk langsomt og med nytelse av krystallglassene. «En bonde som har to geiter. Jeg skal fortelle om ham siden.»

«Jeg har noe til deg,» kom David plutselig på. Han hadde allerede gitt henne den utsøkte fem-karats diamanten hun hadde på fingeren, som han visste at hun bar kun for å glede hans familie. Han gikk bort til smokingjakken, som var hengt over en høyrygget stol, og kom tilbake med en smykkeeske fra Bulgari.

«Nei, David,» protesterte Melanie. «Du er gaven til meg.»

«Åpne den likevel,» sa han. «Jeg tror det er noe for deg.»

Hun åpnet lokket. I en liten pose av semsket skinn fant hun to øreringer; to store ringer av sølv som omkranset to pussige måner besatt med diamanter.

«Det er slik jeg ser deg for meg,» sa han.

Melanie holdt ringene opp mot øreflippene. De var perfekte; det var hun også.

«Det er du som trekker mitt tidevann til deg,» mumlet David.

De kysset hverandre, og han åpnet glidelåsen og dro kjolen ned til like under skuldrene. Han kysset henne på halsen. Deretter på oversiden av brystene.

Det lød et bank på suitens inngangsdør.

«Champagne!» ropte en stemme utenfra.

Et kort sekund vurderte David om han skulle rope: «Bare la den stå der!» Hele aftenen hadde han lengtet etter å få skrelle kjolen av sin kones myke, hvite skuldre.

«Gå og hent den,» hvisket Melanie og holdt øreringene opp foran øynene hans. «Jeg tar på disse så lenge.»

Hun smøg seg ut av armene hans og gikk baklengs mot Mandarin-suitens badeværelse med et smil i de glitrende, brune øynene. Herregud, som han elsket øynene hennes.

Da han gikk mot døren, tenkte David at han ikke ville bytte plass med noen annen i hele verden.

Ikke engang for en geit nummer to.

2

Phillip Campbell hadde sett for seg dette øyeblikket; denne utsøkte scenen, et utall av ganger. Han visste at det kom til å være brudgommen som åpnet. Han tok et skritt inn over dørterskelen.

«Gratulerer,» mumlet Campbell og overleverte champagnen. Han stirret på mannen som hadde åpen smokingskjorte og en sort sløyfe hengende om halsen.

David Brandt kastet knapt et blikk på ham før han så granskende på esken som var pyntet med festlige silkebånd. Krug. Clos du Mesnil, 1989.

«Hva er det verste som noensinne er blitt gjort?» mumlet Campbell for seg selv. «Er jeg i stand til å gjøre det? Har jeg det som kreves av meg?»

«Følger det med et kort?» spurte brudgommen og grov i bukselommen etter driks.

«Bare dette, sir.»

Campbell gikk et skritt frem og plantet en kniv dypt i brudgommens brystkasse, mellom tredje og fjerde ribben; den mest direkte kursen inn til hjertet.

«Til mannen som har alt,» sa Campbell. Han presset seg inn i værelset og smalt døren igjen bak seg med et kjapt hælspark. Han svingte David Brandt rundt, dyttet ham med ryggen mot døren og kjørte kniven enda dypere inn.

Brudgommen stivnet og begynte å skjelve av sjokk og smerte. Strupelyder kom ut av munnen – små, gurglende, halvkvalte stønn. Øynene var svulmende store og vidåpne og uttrykte bare vantro.

Dette er overveldende, tenkte Campbell. Han kunne rett og slett føle hvordan brudgommens krefter avtok for hvert sekund. Mannen hadde nettopp vært gjennom et av sitt livs store øyeblikk, og nå, få minutter senere, var han i ferd med å dø.

Campbell tok et skritt tilbake, og liket av brudgommen ramlet i gulvet. Værelset begynte å legge seg over på siden som en båt med slagside. Så begynte tempoet å øke, og alt gikk i hverandre. Han hadde følelsen av å betrakte et flimrende nyhetsinnslag på film. Forbløffende. Langt fra alt han hadde kunnet forestille seg.

Campbell hørte kvinnens stemme og hadde åndsnærværelse nok til å trekke kniven ut av David Brandts brystkasse.

Han styrtet frem for å møte henne da hun kom ut fra soveværelset, fremdeles iført den lange brudekjolen med blondebesetninger.

«David?» sa hun med et forventningsfullt smil som ble til en sjokkert grimase da hun fikk øye på Campbell. «Hvor er David? Hvem er De?»

Det skrekkslagne blikket fór over ham og festet seg ved ansiktet hans, ved knivbladet og til slutt ved liket av mannen som lå på gulvet.

«Å, Herregud! David!» hylte hun. «Å, David, David!»

Campbell ønsket å huske henne slik; det stive blikket, de vidåpne øynene. Løfter og håp som bare for få øyeblikk siden hadde stått lysende og klare, lå nå i ruiner.

Ordene veltet ut av munnen hans. «Vil du vite hvorfor? Ja, det vil jeg også.»

«Hva har du gjort?» hylte Melanie igjen. Hun kjempet for å forstå situasjonen. Øynene, fylt av redsel, fór frem og tilbake og rundt i værelset som om hun lette etter et sted å søke tilflukt.

Hun gjorde et brått sprang i retning av døren inn til stuen. Campbell grep henne om håndleddet og la den blodige kniven over strupen hennes.

«Vær så snill,» pep hun med stivt blikk. «Ikke drep meg, vær så snill.»

«Sannheten er den, Melanie, at jeg er kommet for å redde deg,» sa han og smilte inn i det skjelvende ansiktet.

Campbell senket kniven og presset bladet inn i henne. Den slanke kroppen rykket til og utstøtte et skrik. Øyelokkene vibrerte som en lyspære som holdt på å slukne. Et halvkvalt stønn av død steg opp fra henne. Hvorfor? sa blikket hennes bønnfallende. Hvorfor?

Det gikk et helt minutt før han klarte å puste normalt. Han følte duften av Melanie Brandts blod dypt i neseborene. Han kunne knapt tro det han hadde gjort.

Han bar liket av bruden tilbake til soveværelset og la det på sengen.

Hun var nydelig. Vakre ansiktstrekk. Og så ung. Han husket første gang han så henne og hvor betatt han var blitt. Hun hadde trodd at hele verden lå åpen for henne.

Han strøk hånden mot den myke huden på kinnet hennes, og stakk et par fingre inn under øreringen – en smilende måne.

Hva er det verste som noensinne er blitt gjort? spurte Phillip Cambell seg selv igjen mens hjertet slo tunge slag i brystet.

Var dette det verste? Hadde han nettopp gjort det?

Ikke ennå, svarte en stemme inni ham. Ikke riktig ennå.

Langsomt løftet han brudens vakre, hvite brudekjole.

3

Klokken viste nesten halv ni, og det var en mandag morgen i juni; en kjølig, grå morgen, en av de som San Francisco er så kjent for. Det var en dårlig måte å starte uken på: Jeg bladde på måfå i gamle utgaver av The New Yorker mens jeg ventet på at huslegen min, dr. Roy Orenthaler, skulle bli ledig.

Jeg har gått hos dr. Roy, som jeg av og til kaller ham ennå, helt siden jeg tok sosiologi hovedfag ved San Francisco State University, og pliktskyldigst kom jeg innom en gang i året for å sjekke helsen. Det gjorde jeg sist tirsdag. Overraskende nok ringte han i slutten av uken og ba meg stikke innom i dag før jeg dro på jobb.

En travel dag ventet meg: To saker var under etterforskning, og jeg skulle inngi en vitneforklaring til retten. Jeg håpet jeg satt på plass bak skrivebordet senest klokken ni.

«Ms. Boxer,» sa legesekretæren omsider, «nå er det Deres tur.»

Jeg gikk etter henne inn på legens kontor.

Vanligvis hilste Orenthaler meg velkommen med et godt forberedt forsøk på politihumor, som for eksempel: «Hvis du er her, hvem er ute i gatene og fakker skurker?» Jeg var nå fireogtredve, og de siste to årene hadde jeg vært ledende kriminalbetjent ved drapsavsnittet som hadde lokaler i Tinghuset.

Men i dag reiste han seg formelt og mumlet bare et høytidelig «Lindsay». Han gjorde tegn til at jeg skulle sette meg i stolen som sto foran skrivebordet. Hmm. Ikke bra.

Helt frem til da hadde jeg hatt et enkelt syn på legers adferd: Hvis de så granskende og alvorlig på en og ga beskjed om at en fikk sitte ned, kunne tre ulike situasjoner oppstå. Bare en av dem var ille. De kunne komme med en invitasjon til en kveld på byen, de forberedte seg på å kunngjøre dårlige nyheter, eller hadde bare brukt en formue på oppussing og nye møbler på kontoret.

«Jeg vil vise deg noe,» begynte Orenthaler. Han holdt en filmremse opp mot lyset.

Han pekte på noen små, skyggelignende flekker i en strøm av små blærer. «Dette er en forstørrelse av blodprøven vi tok av deg. De litt større kulene er erytrocytter. Røde blodlegemer.»

«De ser ut til å trives,» spøkte jeg nervøst.

«Det gjør de, Lindsay,» sa legen uten spor av et smil over ansiktet. «Problemet er at du ikke har så mange av dem.»

Jeg så ham inn i øynene med et håp om at de snart ville slappe av, og at vi skulle bevege oss videre til mer trivielle uttalelser som at nå er det på tide at du ikke jobber fullt så mye, Lindsay.

«Det finnes en sykdom, Lindsay,» fortsatte Orenthaler. «Den heter Neglis aplasiske anemi. Den er sjelden. I korte trekk går den ut på at kroppen innstiller produksjonen av røde blodlegemer.» Han holdt frem et fotografi. «Slik skal en normal blodprøve se ut.»

På dette bildet så den mørke bakgrunnen ut som krysset mellom Market Street og Powell Street en ettermiddag ved femtiden, en veritabel trafikkork av sammenklemte, energiske blærer. Kjappe budbringere underveis med oksygen til nære og fjerne deler av en annen persons kropp.

I skarp kontrast sto mitt blod; det var like travelt og tettpakket som et politisk møtelokale to timer etter at kandidaten har erkjent sitt valgnederlag.

«Dette lar seg vel behandle?» spurte jeg, men egentlig var det som om jeg ga ham beskjed om det.

«Det lar seg behandle, Lindsay,» sa Orenthaler omsider etter en lang pause. «Men det er en alvorlig sykdom.»

For en uke siden hadde jeg tatt meg en tur innom på grunn av øyne som var røde og rennende, og fordi jeg hadde oppdaget blodflekker i trusene og i tillegg følte at jeg hver dag ved tretiden ble invadert av et vesen som trengte jern og tappet meg for energi. Jeg som alltid pleide å jobbe doble skift, det vil si fjorten timer daglig. Og hadde seks uker oppspart ferie.

«Hvor alvorlig snakker vi om?» spurte jeg og hørte at stemmen skalv.

«Røde blodlegemer er livsviktige for kroppens tilførsel av oksygen,» begynte Orenthaler å forklare. «Og for dannelsen av blodlegemer i benmargen.»

«Dr. Roy, dette er ingen medisinsk konferanse. Hvor alvorlig er dette?»

«Hva ønsker du å høre, Lindsay? Diagnosen eller muligheten?»

«Jeg vil høre sannheten.»

Orenthaler nikket. Han reiste seg, gikk rundt skrivebordet og grep hånden min. «Da er det sannheten du skal få, Lindsay. Sykdommen du har, er livstruende.»

«Livstruende?» Jeg følte at hjertet stanset. Halsen var tørr som ørkensand.

«Dødelig, Lindsay.»

4

Den kalde, korte lyden av ordet traff meg som et blymantlet prosjektil mellom øynene.

Dødelig, Lindsay.

Jeg ventet på at dr. Roy skulle fortelle at dette ikke var annet enn en absurd spøk. At han hadde forvekslet mine prøveresultater med en annens.

«Jeg vil sende deg til en hematolog,» fortsatte Orenthaler. «I likhet med mange andre sykdommer har også denne sine faser. I fase én er det et beskjedent forbruk av blodlegemer. Det kan avhjelpes med månedlige blodoverføringer. I fase to opptrer det en gjennomgripende mangel på røde blodlegemer.

«I fase tre må en legges inn på sykehus. Foreta en benmargstransplantasjon. Muligens også fjerne milten.»

«Og hvor befinner jeg meg?» spurte jeg og suget krampaktig i meg en munnfull luft.

«Du har knapt to hundre røde blodlegemer per kubikkcentimeter blod. Dermed havner du i en mellomfase.»

«Mellomfase?»

«Ja,» sa legen, «mellom fase to og tre.»

Det oppstår et øyeblikk i ethvert menneskes liv da en innser at kortene en har fått, er mindre gode enn før. Livets sorgløse reise ender brått i fjellveggen; alle årene en har drevet omkring og latt livet føre seg dit det passet, tar plutselig slutt. I jobben min ser jeg om og om igjen at dette er et øyeblikk som folk må ta inn over seg.

Velkommen til mitt.

«Hva betyr alt dette?» spurte jeg med svak stemme. Værelset var begynt å dreie langsomt rundt.

«Det betyr ganske enkelt det, Lindsay, at du må i gang med en utvidet serie med intensive behandlinger.»

Jeg ristet på hodet. «Hva betyr det for jobben min?»

Jeg hadde vært i drapsavsnittet i seks år, de siste to som ledende kriminalbetjent. Hadde jeg flaks når førstebetjenten min skulle forfremmes, ville jeg overta jobben hans. Avsnittet trengte sterke kvinner. De kunne komme langt. Frem til nå hadde jeg trodd at jeg ville nå langt.

«For øyeblikket,» svarte legen, «tror jeg ikke det betyr noen ting. Så lenge du føler deg sterk nok mens behandlingen pågår, kan du arbeide som før. Det ville i realiteten være god terapi.»

Plutselig følte jeg det som om veggene lukket seg om meg, og jeg holdt på å bli kvalt.

«Jeg skal gi deg navnet på hematologen,» sa Orenthaler.

Han fortsatte å snakke om denne spesialistens kvalifikasjoner, men jeg merket at jeg ikke lenger hørte ham. Jeg tenkte: Hvem skal jeg fortelle det til? Mor døde for ti år siden av brystkreft. Far hadde vært ute av bildet siden jeg var tretten. Jeg hadde en søster, Cat, men hun levde et hyggelig og komfortabelt liv nede i Newport Beach og var typen som følte at selv en høyresving på rødt lys representerte en kortvarig livskrise.

Legen skjøv henvisningen over bordet til meg. «Jeg kjenner deg, Lindsay. Du kommer til å late som om dette er noe du kan ordne opp i ved å jobbe enda mer. Men det kan du ikke. Dette er dødsens alvor. Jeg vil at du skal ringe ham i dag.»

Plutselig pep det i personsøkeren. Jeg fumlet den frem fra vesken og sjekket nummeret. Det var fra kontoret; Jacobi ringte meg.

«Jeg trenger en telefon,» sa jeg.

Orenthaler sendte meg et bebreidende blikk, et som skulle bety: Hva var det jeg sa, Lindsay?

«Du sa det selv.» Jeg tvang frem et nervøst smil: «Det fungerer som terapi.»

Han nikket i retning av telefonen på skrivebordet og forlot værelset. Jeg løftet av røret og ringte makkeren min.

«Festen er over, Boxer,» sa den gretne stemmen til Jacobi. «Vi har en dobbelt én-åtte-null. På Grand Hyatt.»

Hjernen kvernet rundt med opplysningene jeg hadde fått av legen. Jeg følte meg omtåket og må ha glemt å svare.

«Hører du meg, Boxer? På tide å jobbe. Kommer du?»

«Ja,» fikk jeg til slutt frem.

«Ta på deg noe pent,» gryntet makkeren min. «Noe du ville hatt på deg i et bryllup.»

5

Hvordan jeg kom meg fra dr. Orenthalers kontor ute i Noe Valley helt inn til Hyatt, som ligger på Union Square, husker jeg ikke.

Legens ord summet rundt og rundt i hodet. I alvorlige tilfeller kan Neglis anemi være dødelig.

Alt jeg vet, er at knappe tolv minutter etter at jeg snakket med Jacobi, skrenset min ti år gamle Bronco på stive hjul og stanset med et rykk foran hotellets atriuminngang.

Det var et yrende oppbud av politifolk i gaten. Herregud, hva kunne ha skjedd her?

Hele kvartalet mellom Sutter Street og Union Square var sperret av en barrikade av blåhvite patruljebiler. Foran hotellinngangen svermet det av uniformer, de sjekket folk som gikk inn og ut og vinket videre skaren av skuelystne.

Jeg viste frem politiskiltet og fikk tilgang til hotellets vestibyle. Der inne traff jeg på to konstabler jeg kjente fra før: Murray, med ølmage og et snaut år igjen av tjenesteperioden, og hans yngre makker Vasques. Jeg ba Murray gjøre bildet komplett.

«Det vi har hørt, er at to betydningsfulle personer er blitt drept i tredevte etasje. All hjernekapasitet befinner seg der oppe nå.»

«Hvem har ledelsen her?» spurte jeg og kjente at energien holdt på å vende tilbake.

«I øyeblikket er det vel deg, betjent.»

«I så fall vil jeg at samtlige av hotellets innganger stenges. Be administrasjonen om en navneliste over gjester og personale. Ingen får gå ut eller inn hvis de ikke er nevnt på listen.»

Sekunder senere sto jeg i heisen på vei opp til tredevte etasje.

Rekken av konstabler og offisielt personell førte meg i retning av en åpen dobbeltdør som var merket «Mandarin-suiten». Jeg støtte på Charlie Clapper, sjefen for gruppen av åstedsgranskere, han slepte på tunge utstyrskasser sammen med to teknikere. Clappers personlige nærvær betydde at saken var betydelig.

Gjennom den åpne dobbeltdøren så jeg aller først rosene. De sto overalt. Så fikk jeg øye på Jacobi.

«Se deg for hvor du tråkker, betjent,» ropte han høyt fra den andre siden av værelset.

Makkeren min var 47 år, men han så ti år eldre ut. Håret hans var hvitt, og han begynte å bli skallet. Ansiktet hans så konstant ut til å være på randen av den typen flir som skyldes usmakelige morsomheter. Han og jeg hadde jobbet sammen i to og et halvt år. Jeg var sjefen i egenskap av ledende kriminalbetjent selv om han hadde syv år lengre fartstid enn jeg i avsnittet. Det var han som rapporterte til meg.

Jeg gikk inn i suiten og snublet nesten med det samme i bena på første drapsoffer som var brudgommen. Han lå like innenfor døren, krøllet sammen som en bylt, i åpen smokingskjorte og bukser. Håret på brystkassen var gjennomvått av blod. Jeg trakk pusten dypt.

«Får jeg presentere Mr. David Brandt,» messet Jacobi mens han smilte skjevt. «Mrs. David Brandt ligger der inne. Ser ut til at nedturen kom raskere for dem enn for de fleste.»

Jeg gikk ned på kne og gransket brudgommen lenge og grundig. Han var pen; hadde kort, mørkt og bustet hår og vakkert kjeveparti, men de vidt oppsperrede øynene og strømmen av stivnet blod over haken forstyrret ansiktstrekkene. Smokingjakken lå på gulvet bak ham.

«Hvem fant dem?» spurte jeg og kjente i lommene etter en lommebok.

«Assisterende nattportier. Det var meningen at de skulle ha fløyet til Bali i morges. Øya i Asia, Boxer, ikke casinoet. For folk som disse to er det assisterende nattportierer som besørger vekkingen.»

Jeg åpnet lommeboken. Et førerkort, utstedt i New York, med brudgommens smilende ansikt. Kredittkort i gull- og platinaklassen, opptil flere hundredollarsedler.

Jeg reiste meg og så meg rundt i suiten. Den var i alt og ett et stilfullt museum med orientalsk kunst: lysegrønne drager og bord og sofaer dekorert med scener fra det keiserlige hoff. Rosene, naturligvis. Personlig liker jeg bedre koselige frokoster på sengen, men for den som ønsket å poengtere noe, var det knapt mulig å gjøre det tydeligere enn dette.

«La oss hilse på bruden,» sa Jacobi.

Jeg fulgte etter inn på soveværelset gjennom nok en åpen dobbeltdør og stanset brått. Bruden lå på ryggen i en stor himmelseng.

Jeg hadde vært til stede på hundrevis av drapsåsteder og kunne lese likenes situasjon så raskt som noen, men dette var jeg ikke forberedt på. Synsinntrykket sendte en bølge av medfølelse nedover langs ryggraden.

Bruden hadde fortsatt på seg brudekjolen.

6

En får aldri sett så mange drapsofre at det slutter å gjøre vondt, men dette var ualminnelig vanskelig å se på.

Hun var så ung og vakker; rolig, fredfylt og uforstyrret, bortsett fra de tre mørkerøde blomstene av blod på det hvite brystet. Hun lignet en sovende prinsesse som ventet på en prins, men prinsen befant seg i naboværelset med innvollene spredt utover gulvet.

«Hva venter'u deg for tre og et halvt tusen blanke per natt?» Jacobi trakk på skuldrene. «Hele eventyret?»

Det krevde all min viljestyrke å bevare konsentrasjonen om det jeg måtte gjøre. Jeg glodde på ham, som om ett eneste giftig blikk kunne bringe Jacobi til taushet.

«Jøss, Boxer. Hva feiler det deg?» Fliret forsvant fra ansiktet hans. «Det var bare en spøk.»

Om det skyldtes det barnlige, angrende uttrykket han satte opp, vet jeg ikke, men uansett fant jeg tilbake til riktig spor. Bruden hadde en stor diamantring på høyre hånd og lekre øreringer. Drapsmannens motiv kunne være så mangt, men ran var det ikke.

En tekniker fra rettsmedisinerens kontor var til stede og skulle begynne sin innledende granskning. «Det ser ut som om hun ble stukket tre ganger,» sa han. «Hun må ha vært seig. Han tok brudgommen med bare ett.»

Det som blafret gjennom hodet mitt da, var at drøye nitti prosent av alle drap skyldtes penger eller sex. Dette syntes ikke å handle om penger.

«Når ble de sist sett?» spurte jeg.

«Litt etter ti i går kveld. Det var da den avsindig svære mottagelsen nedenunder tok slutt.»

«Og ikke etter det?»

«Jeg vet at dette ikke akkurat er din hjemmebane, Boxer,» sa Jacobi. Ansiktet sprakk i et nytt flir. «Det pleier å være slik at ingen ser brud eller brudgom på en stund etter selskapet.»

Jeg smilte spisst, rettet ryggen og så meg rundt i den store og overdådige suiten. «Overrask meg, Jacobi. Hvem satser på en suite som denne?»

«Brudgommens far er en eller annen Wall Street-kakse østfra. Han og kona befinner seg i et værelse nede i tolvte etasje. Jeg hørte at det var et realt kalas der nede. Her oppe også. Se på alle disse helsikes rosene.»

Jeg gikk tilbake til liket av brudgommen og la merke til noe som så ut til å være en gaveeske med champagne på et sidebord av marmor like ved døren. Den var tilgriset av blodsøl.

«Nattportieren la også merke til den,» sa Jacobi. «Jeg tipper at gjerningsmannen hadde den med seg.»

«Er noen blitt sett omkring her?»

«Jøss da, mange folk i smoking. Det var bryllup her, nemlig.»

Jeg leste etiketten på champagneflasken. «Krug. Clos du Mesnil, 1989.»

«Sier det deg noe?» spurte Jacobi.

«Ikke annet enn at drapsmannen har god smak.»

Jeg så nærmere på den blodige smokingjakken. Det var ett enkelt hull i jakken på siden der det dødelige stikket måtte ha gått inn.

«Går ut fra at drapsmannen flådde jakken av ham etter at han stakk ham ned.» Jacobi trakk på skuldrene.

«Hvorfor i helsike skulle han ha gjort det?» mumlet jeg høyt.

«Ha'kke peil. Vi får spørre ham.»

Charlie Clapper fanget blikket mitt ute fra korridoren med et spørsmål om det var greit at de gikk i gang. Jeg nikket ham inn. Deretter gikk jeg tilbake til bruden.

Jeg hadde en fæl, uhyggelig følelse om dette. Var det ikke et drap for penger . . . da var det . . . for sex.

Jeg løftet kjoleskjørtets vakre tyllkant. Den kaldeste og bitreste bekreftelsen skar seg gjennom meg.

Brudens truser var trukket ned og hang over den ene foten.

Et brutalt raseri steg i brystet. Jeg så inn i brudens øyne. Alt hadde ligget foran henne, håp som drømmer. Nå var hun et slaktet lik, krenket og besudlet, muligens også voldtatt før sin egen bryllupsnatt.

Mens jeg sto der og blunket og stirret ned på ansiktet hennes, gikk det opp for meg at jeg gråt.

«Warren,» sa jeg til Jacobi, «jeg vil at du skal ta en prat med brudgommens foreldre.» Jeg hikstet etter pusten. «Jeg vil at samtlige som befant seg i denne etasjen i går, skal avhøres. Har noen sjekket ut, skal de oppspores. Få tak i en liste over hvem av hotellets ansatte som var på vakt i går.»

Jeg visste at om jeg ikke kom meg ut nå, ville jeg ikke klare å holde flodbølgen tilbake. «Gjør det nå, Warren. Vær så snill . . . Nå.»

Jeg unngikk blikket hans idet jeg skrittet forbi ham og ut av suiten.

«Hva pokker feiler det Boxer?» spurte Charlie Clapper.

«Det er sånn med damer, vet du,» hørte jeg Jacobi svare. «De gråter alltid i brylluper.»