James Patterson

2

James Patterson

2. sjanse

James Patterson

2

James Patterson

2. sjanse

En særlig takk går til inspektør/betjent Holly Pera ved San Francisco-politiets drapsavsnitt. Til hennes makker, inspektør/betjent Joe Toomey. Og til Pete Ogten, pensjonert avdelingssjef ved San Francisco-politiet. Og nok en gang en takk til dr. Greg Zorman i Fort Lauderdale.

Men fremfor alt er denne til Lynn og Sue.

Prolog

—

Barna i koret

Aaron Winslow kunne aldri glemme minuttene som fulgte. Han gjenkjente de redselsfulle lydene i det samme smellene slo som piskeslag gjennom kveldsstillheten. Han ble kald over hele kroppen. Han kunne ikke skjønne at noen avfyrte skudd med en grovkalibret rifle i strøket der han bodde.

En, to, tre skudd i rask rekkefølge. Deretter tre til.

Korets hans var nettopp i ferd med å forlate kirken i bydelen La Salle Heights. Førtiåtte barn strømmet forbi ham i retning av fortauet. De hadde for få minutter siden avsluttet siste øvelse før «Sing-Off»-konkurransen i San Francisco skulle gå av stabelen, og de hadde sunget helt praktfullt.

Det var da det ble åpnet ild. Det kom flere salver, ikke bare en enkelt. Det var som skudd fra luften mot et bakkemål. Som et angrep.

Ytterligere tre raske skudd. Fulgt av nye tre.

«Kast dere ned!» brølte han så høyt han maktet. «Ned på bakken, alle sammen! Armene over hodet! Søk dekning!» Han hørte ordene fly ut av munnen, men skjønte knapt hva han ropte.

Først var det som om ingen hørte ham. Barna i hvite bluser og skjørt måtte ha oppfattet lydene som fyrverkeri. Deretter kom det en haglskur av prosjektiler som splintret kirkens vakre blyglassvindu. Gjengivelsen av Kristi velsignelse av et barn ved Kapernaum ble pulverisert; glassbitene sprutet, og noen av dem falt ned over barna.

«Det er noen som skyter!» gaulet Winslow. Kanskje var det flere enn én. Var det virkelig mulig? Han løp som en brølende villmann gjennom flokken av barn og dyttet så mange han kunne over ende på bakken.

Da barna endelig hadde kommet seg ned på huk eller lå langflate på bakken, fikk Winslow øye på Chantal og Tamara, to av korpikene. De sto stive og som lammet midt på plenen foran kirken mens prosjektilene vislet forbi dem. «Ned på bakken, Chantal! Tamara!» ropte han, men de ble stående bom stille og holde godt fast i hverandre mens de hylte og jamret seg i panikk. De var bestevenner. Han hadde kjent dem siden de var ganske små og hoppet paradis på asfalten.

Han nølte ikke et øyeblikk. Han sprang frem til de to pikene, grep to armer, rev dem ned på bakken og kastet seg oppå dem. Han presset kroppene deres flatt mot bakken.

Prosjektilene pep over hodet på ham; de kunne ikke være mange centimeterne borte. Det ringte i ørene. Han skalv over hele kroppen, og det gjorde også pikene han forsøkte å beskytte. «Såså, det går nok bra,» mumlet han.

Like brått og uventet som den hadde begynt, opphørte ilden. En tung stillhet ble hengende i luften. Uvirkelig og uhyggelig, som om hele verden holdt pusten og lyttet.

Langsomt løftet han overkroppen, og øynene fanget inn et utrolig syn. Overalt var det barn som langsomt kravlet seg på bena. Noen av dem gråt, men han kunne ikke se noe blod, så trolig var ingen blitt skadet.

«Er det bra med alle sammen?» ropte Winslow. Han gikk gjennom flokken av barn. «Er noen skadet?»

«Ikke jeg . . . jeg har det bra,» kom ordene mot ham. Han så seg undrende omkring. I så fall var det intet mindre enn et mirakel.

Da hørte han et klynkende hikst fra et av barna.

Han snudde seg og fikk øye på tolv år gamle Maria Parker. Maria sto på et av trinnene i den hvitkalkede trappen foran kirkedøren. Hun virket helt fortapt. Dype, kvelende hulk fant veien ut av den åpne munnen.

Først da falt Aaron Winslows blikk på det som hadde forårsaket pikens hysteri. Med ett følte han seg helt nedbrutt. Ikke engang under krigen eller under oppveksten gatelangs i Oakland hadde han vært fylt av en slik følelse av elendighet, sorg og meningsløshet.

«Å, Gud! Nei! Hvordan kunne du la la noe slikt skje?»

Tasha Catchings, bare elleve år gammel, lå som en bylt i et av blomsterbedene inne ved grunnmuren til kirken. Skoleuniformens hvite bluse var gjennomtrukket av blod.

Til sist begynte også pastor Aaron Winslow å gråte.

Del 1

—

Jenteklubben for drapsetterforskning – nok en gang

1

En tirsdag kveld befant jeg meg fordypet i et slag vri åtter med tre av beboerne ved ungdomssenteret i Hope Street. Jeg hygget meg kongelig.

På den utrangerte sofaen rett overfor meg satt Hector, som for to dager siden var blitt løslatt fra en ungdomsanstalt, Alysha, vakker og stillferdig, men med en familiebakgrunn en helst ikke ville vite noe om, og Michelle, som i en alder av fjorten år allerede hadde livnært seg et år gjennom å selge seg selv på gatene i San Francisco.

«Hjerter,» erklærte jeg, la på en åtter og vridde til en ny farge for nesen på Hector.

«Pokker også, kvinne med blikkskilt,» jamret han. «Åssen har det seg at hver gang jeg skal slå til, setter du kniven i meg?»

«Det burde lære deg at du aldri skal stole på en purk,» lo Michelle og sendte meg et konspiratorisk smil.

I løpet av den siste måneden hadde jeg tilbrakt et par kvelder hver uke i huset i Hope Street. I lang tid etter sommerens grufulle sak om drapene på brudeparene hadde jeg følt meg fullstendig fortapt. Jeg hadde tatt en måneds fri fra jobben ved drapsavsnittet, tid jeg hadde brukt på løpeturer nede ved marinaen eller på å granske utsikten over San Francisco-bukten fra tryggheten bak de fire veggene i leiligheten min i Potrero Hill.

Ingenting hjalp. Verken samtaleterapi eller totalt hengiven støtte fra de tre jentene mine, Claire, Cindy og Jill. Selv ikke gjenopptagelse av arbeidslivets plikter. Jeg hadde vært hjelpeløst vitne til at livet ebbet ut av den personen jeg elsket. Jeg følte meg fremdeles ansvarlig for at makkeren min mistet livet mens han utførte sine politioppgaver. Ingenting syntes å fylle tomrommet.

Derfor kom jeg hit . . . til Hope Street.

Og de gode nyhetene gikk ut på at det syntes å være til hjelp.

Jeg kikket opp fra kortene og kastet et blikk på Angela, en av de nyankomne jentene, som satt på en stålrørsstol i den andre enden av værelset med den tre måneder gamle datteren sin på armen. Det stakkars barnet, hun var knapt seksten år, hadde ikke sagt stort hele kvelden. Jeg ville forsøke å snakke med henne før jeg gikk for kvelden.

Døren gikk opp, og Dee Collins, en av ungdomssenterets hovedrådgivere, kom til syne. I hælene på henne åpenbarte det seg en formelt utseende sort kvinne iført grå drakt i konservativt snitt. Hun hadde Departementet for barne- og familiesaker skrevet på seg med store bokstaver.

«Angela, sosialkuratoren din er her.» Dee satte seg på huk ved siden av henne.

«Jeg er'ke blind,» sa tenåringen.

«Vi er nødt til å ta barnet nå,» avbrøt sosialkuratoren, som om avslutningen av dette oppdraget var det eneste som hindret henne i å ta neste pendlertog hjem.

«Nei!» Angela klemte barnet enda tettere mot kroppen. «Dere kan la meg bo i dette rottereiret, dere kan sende meg tilbake til Claymore, men dere får ikke ta barnet mitt!»

«Kjære deg, vennen min, det er bare noen få dager,» forsøkte Dee å forsikre henne.

Tenåringsjenta slo armene om barnet for å beskytte det, og barnet, som følte at noe var galt, begynte å gråte.

«Ikke lag noe oppstyr nå, Angela,» sa sosialkuratoren med advarende stemme. «Du vet hvordan dette gjøres.»

Idet hun gikk mot henne, så jeg at Angela spratt opp fra stolen. Hun klemte barnet inntil seg med den ene armen, i den andre hånden holdt hun krampaktig om et glass hun hadde drukket juice av.

Med en kjapp bevegelse slo hun glasset mot en bordkant; det ble halvt knust og fikk en skarp og ujevn kant.

«Angela!» Jeg reiste meg brått fra kortspillet. «Sett glasset fra deg. Ingen skal ta fra deg barnet ditt hvis du ikke ønsker det selv.»

«Den kjerringa prøver å styre livet mitt!» Hun glodde olmt. «Først lar hun meg sitte på Claymore tre dager over tiden, og deretter nekter hun meg å dra hjem til moren min. Nå prøver hun å ta fra meg datteren min.»

Jeg nikket mens jeg så Angela inn i øynene. «Først må du sette fra deg glasset,» gjentok jeg. «Du vet det, Angela.»

Den departementsansatte ville ta et skritt frem, men jeg holdt henne tilbake. Jeg beveget meg langsomt mot Angela. Jeg tok fra henne glasset, og deretter lirket jeg forsiktig barnet ut av favntaket hennes.

«Hun er alt jeg har,» hvisket piken, og dermed begynte hun å hulke sårt.

«Jeg vet det,» nikket jeg. «Det er derfor du kommer til å gjøre noen forandringer i livet ditt slik at du får henne tilbake.»

Dee Collins hadde lagt armen om Angelas skuldre og viklet en fille rundt hånden hennes, som blødde. Representanten fra Departementet for barne- og familiesaker forsøkte forgjeves å bringe det skrikende barnet til ro.

Jeg gikk bort til henne. «Sørg for at barnet plasseres et eller annet sted i nærheten, og at moren får rett til daglige besøk. Og forresten: Jeg så ingenting her som trenger å nevnes i noen rapport. Hva med deg?» Sosialkuratoren sendte meg et surt blikk og snudde seg en annen vei.

Plutselig kom det liv i personsøkeren min; den ga fra seg tre dissonante pipelyder og brøt den spente stemningen. Jeg tok den frem og leste nummeret. Jacobi, min eksmakker ved drapsavsnittet. Hva var det han ville?

Jeg unnskyldte meg og gikk inn på betjeningens kontor. Jeg kunne få tak i ham mens han kjørte.

«Det er skjedd noe grufullt, Lindsay,» sa han dystert. «Jeg tenkte du gjerne ville vite det.»

I grove trekk fortalte han om et skuddangrep fra en forbipasserende bil mot kirken i La Salle Heights. En pike på elleve år var blitt drept.

«Herregud, Jacobi . . .» Jeg sukket og kjente at jeg ble trist og fortvilet.

«Jeg tenkte at du kanskje ville være med på dette,» sa Jacobi.

Jeg trakk pusten. Det var mer enn tre måneder siden jeg hadde vært til stede på et drapsåsted. Ikke siden den dagen saken om brudepardrapene ble avsluttet.

«Jeg hørte ikke hva du sa,» nødet Jacobi. «Blir du med på dette, førstebetjent?» Det var første gang han hadde tiltalt meg med den nye tittelen min.

Jeg innså at nådetiden måtte ansees som avsluttet. «Jada,» mumlet jeg. «Jeg blir med.»

2

Et kaldt regn begynte å falle mot ruten idet jeg svingte Exploreren opp mot La Salle Heigths-kirken i Harrow Street i den alt overveiende sorte delen av Bay View-distriktet. En sint og fortvilet flokk mennesker hadde samlet seg – en blanding av triste mødre fra nabolaget og de vanlige mutte guttungene i Tommy Hilfiger-klær – og ble holdt i sjakk av en håndfull uniformerte konstabler.

«Dette er vel fanken ikke Mississippi!» var det en som ropte idet jeg trengte meg frem gjennom mengden.

«Hvor mange flere må det bli?» lød en eldre kvinnes jamrende stemme. «Hvor mange flere?»

Jeg viste frem politiskiltet og presset meg frem i første rekke forbi to tydelig nervøse konstabler. Det jeg så der, fikk meg til å hive etter pusten.

Fasaden på den hvite trekirken var flerret opp i et grotesk mønster av kulehull og blyfargede revner i treverket. Et stort hull i veggen sto gapende tomt og ga klar beskjed om at det store blyglassvinduet var blitt skutt i stykker. Spisse rester av farget glass sto ut fra vindusrammen og lignet istapper. Utover plenen foran kirken satt og sto det en del barn. Flere var åpenbart sjokkskadet, og noen var under behandling av ambulansepersonell som var kommet til stedet.

«Milde Jesus,» hvisket jeg for meg selv.

Jeg så åstedsgranskere i sorte vindjakker stå bøyd over liket av en ung pike som lå like ved kirketrappen. Et par sivilkledde politifolk sto i nærheten. Jeg gjenkjente en av dem som min eksmakker Warren Jacobi.

Jeg merket at jeg nølte. Jeg hadde gjort dette minst hundre ganger. For få måneder siden hadde jeg løst byens største drapssak siden Harvey Milk, men så mye hadde skjedd siden da. Jeg fikk en merkelig følelse; det var som om jeg skulle gjøre dette for første gang. Jeg knyttet nevene, trakk pusten dypt og gikk bort til Jacobi.

«Velkommen tilbake til verden, førstebetjent,» sa Jacobi med et lite trykk på ordet som beskrev min nye tittel.

Lyden av det ordet sendte fremdeles en elektrisk, sitrende iling nedover langs ryggraden min. Å bli sjef for drapsavsnittet var målet jeg hadde siktet mot gjennom hele min karriere. Jeg hadde vært San Franciscos første kvinnelige drapsetterforsker, nå var jeg blitt avsnittets første kvinnelige førstebetjent. Etter at min gamle sjef Sam Roth valgte å satse på en behageligere jobb oppe i Bodega Bay, var det meg politimester Mercer hadde innkalt til møte. Jeg kan gjøre ett av to, hadde han sagt til meg. Jeg kan la deg beholde en permisjonsordning på ubestemt tid og se om du klarer å finne styrke til å komme tilbake i jobb. Eller så kan jeg gi deg disse, Lindsay. Han la et politiskilt med to striper på bordet og skjøv det mot meg. Frem til da tror jeg ikke jeg hadde registrert at politimester Mercer kunne smile.

«Førstebetjentskiltet gjør det vel ikke egentlig lettere, Lindsay?» sa Jacobi, og understreket med det den forandringen som var inntrådt i vår treårige forbindelse som makkere.

«Hva har vi her?» spurte jeg.

«Ser ut til å ha vært én person med våpen; han kan ha sittet i skjul der borte.» Han pekte i retning av en skogtykning ved siden av kirken, omtrent femti meter unna. «Svinet gikk løs på ungene idet de kom ut på kirketrappen. Åpnet ild med alt han hadde.»

Enda en gang trakk jeg pusten dypt og stirret mot de gråtende, sjokkskadete barna som sto, satt og lå utover plenen. «Var det noen som så fyren? Noen må ha gjort det?»

Jacobi ristet på hodet. «Alle kastet seg bare rett ned.»

Ved siden av det døde barnet satt en nedbrutt sort kvinne og hulket fortvilet mot skulderen til en trøstende bekjent. Jacobi så at blikket mitt stanset ved pikens urørlige skikkelse.

«Navnet er Tasha Catchings,» mumlet han. «Gikk i femte klasse på St. Anne's. En flink jente. Den yngste i koret.»

Jeg gikk nærmere og knelte ved siden av det blodige liket. Uansett hvor ofte en gjør slikt, er det et grufullt øyeblikk. Tashas skoleuniformsbluse var gjennomvåt av blod og regndråper. I gresset en snau meter lenger borte lå det en regnbuefarget skoleransel.

«Bare hun?» sa jeg vantro. Jeg løftet blikket og tok et overblikk over åstedet. «Var hun den eneste som ble truffet?»

Det var kulehull overalt, knust glass og splintret treverk. Flere titalls barn hadde strømmet ut på fortauet . . . Så mange skudd, og bare ett barn ble truffet.

«Dette er antagelig lykkedagen vår,» snøftet Jacobi.

3

Paul Chin, en av etterforskerne mine ved drapsavsnittet, sto på kirketrappen i samtale med en høy og vakker sort mann, som var iført jeans og sort, høyhalset genser. Jeg hadde sett ham før, på tv-nyhetene. Jeg kjente også navnet hans, det var Aaron Winslow.

Selv i en tilstand av sjokk og forferdelse ga Winslows skikkelse et inntrykk av verdighet og autoritet. Et regelmessig ansikt, glinsende sort hår som var flatklipt på toppen, kroppsbygning som en løpeback på et fotballag. Alle i San Francisco var klar over hvilken innsats han ytet for dette strøket av byen. Han ble ansett for å være en ekte hverdagshelt, og jeg må si at han så ut til å passe i rollen.

Jeg gikk bort til dem.

«Dette er pastor Aaron Winslow,» sa Paul Chin og foretok presentasjonen.

«Lindsay Boxer,» sa jeg og rakte frem hånden.

«Førstebetjent Boxer,» poengterte Chin. «Hun vil ha overoppsynet med saken.»

«Jeg er kjent med det arbeidet De gjør,» sa jeg. «De har gjort mye for denne delen av byen. Jeg beklager dette. Jeg finner ikke ord for det som har skjedd.»

Han vendte blikket mot den drepte piken. Han snakket med en stemme som var full av følelser. «Jeg har kjent henne fra hun var ganske liten. Det er gode, ansvarsbevisste mennesker. Hennes mor . . . Hun oppdro Tasha og broren på egen hånd. De er barn alle sammen, førstebetjent. Vi hadde hatt korøvelse.»

Jeg ønsket ikke å avbryte ham, men jeg måtte det. «Kan jeg vennligst få stille Dem noen spørsmål?»

Han nikket med tomt blikk. «Naturligvis.»

«Så De noen? Kanskje en person i sprang fra åstedet, en skygge, glimt av en skikkelse?»

«Jeg så hvor skuddene kom fra.» Winslow pekte mot den samme skogtykningen som Jacobi nå hadde forflyttet seg til. «Jeg så munningsflammene. Jeg hadde min fulle hyre med å få barna ned på bakken. Galskap rådet her.»

«Har noen i det siste fremsatt trusler mot Dem eller kirken Deres?» spurte jeg.

«Trusler?» Winslow rynket pannen og skar en grimase. «Kanskje en gang for mange år siden, da vi fikk bevilget penger til å pusse opp noen av husene her.»

Ikke langt borte steg det en klagende jamring fra Tasha Catchings' mor da liket av datteren ble løftet opp på en hjulbåre. Det hele var så trist. Det var i ferd med å bre seg en amper stemning blant folk som sto omkring. Spydigheter og beskyldninger begynte å hagle. «Hvorfor står dere bare her, alle sammen? Stikk av gårde og finn drapsmannen!»

«Det er best jeg går bort dit,» sa Winslow, «før dette bærer galt av sted.» Han begynte å gå, men stanset og snudde seg mot meg med et stramt og resignert uttrykk i ansiktet. «Jeg kunne ha reddet det stakkars barnet. Jeg hørte skuddene.»

«De kunne umulig redde alle,» protesterte jeg. «De gjorde det De kunne.»

Han nikket endelig. Da sa han noe som kom som en total overraskelse. «Det var en M-16, føstebetjent. Med clips som rommet tredve skudd. Svinet ladet om to ganger.»

«Hvordan kan De vite det?» spurte jeg forbauset.

«Operasjon Ørkenstorm,» svarte han. «Jeg var feltprest. Ikke tale om at jeg glemmer den grufulle lyden. Ingen gjør det.»

4

Jeg hørte noen rope navnet mitt i summingen av stemmer foran kirken. Det var Jacobi. Han befant seg inne i skogtykningen ved siden av og bak kirken. «Hei, førstebetjent, kom og se på dette!»

Mens jeg gikk bort til ham, funderte jeg på hva slags menneske som kunne ha stått for en slik grusom handling. Jeg hadde jobbet med hundrevis av drapssaker, og som regel var utgangspunktet narkotika, penger eller sex. Men dette . . . dette var ment å skulle sjokkere.

«Sjekk den der,» sa Jacobi og bøyde seg frem over et punkt på bakken. Han hadde funnet en patronhylse.

«Det er vel M-16, tipper jeg.»

Jacobi nikket. «Frøken Politidame har altså brukt fraværet til å blankpusse gamle kunnskaper? Den hylsen passer til en Remington 223.»

«Førstebetjent Politidame, takk.» Jeg flirte. Så fortalte jeg ham hvorfor jeg visste det.

Flere titalls tomhylser var å se. Vi befant oss i en tett vegetasjon av busker og trær, ute av syne fra kirken. Hylsene lå konsentrert rundt to ulike punkter omtrent fem meter fra hverandre.

«Du kan se hvor han åpnet ild,» forklarte Jacobi. «Det må ha vært her. Så fortsatte han på den andre siden.»

Fra det første punktet der hylsene lå, var det fri sikt mot siden av kirken, det store blyglassvinduet . . . og barna som styrtet ut på plenen i retning av fortauet. Jeg skjønte hvorfor ingen hadde sett ham. Gjemmestedet lå fullstendig skjermet mot ethvert innsyn.

«Etter å ha ladet om må han ha flyttet seg over dit,» pekte Jacobi.

Jeg fulgte retningen og satte meg på huk ved den andre konsentrasjonen av patronhylser. Det var noe som ikke stemte. Forsiden av kirken var synlig, også trappen der Tasha Catchings hadde ligget. Men bare så vidt.

Jeg knep det ene øyet sammen og siktet over et innbilt korn mot stedet der Tasha måtte ha stått da hun ble truffet. Det var knapt mulig å se dit. Det var ikke mulig at gjerningsmannen hadde siktet med overlegg nettopp på henne. Hun var blitt truffet fra en fullstendig usannsynlig vinkel.

«Bare en tilfeldighet,» mumlet Jacobi. «Hva tror du? Var det en rikosjett?»

«Hva er det lenger baki her?» spurte jeg. Jeg så meg om og albuet meg vei gjennom tett bladverk bort fra kirken. Ingen hadde sett gjerningsmannen forsvinne, så det var åpenbart at han ikke hadde flyktet langs Harrow Street. Krattet nærmest bakken åpnet seg først etter seks-syv meter.

Det tok slutt ved et halvannen meter høyt nettinggjerde som atskilte kirketomten fra boligstrøket omkring. Gjerdet var ikke høyt. Jeg sparket fra med flate sko og halte meg over.

På den andre siden så jeg inngjerdete bakgårder mot en lav rekke bolighus. Det sto noen klynger av folk der og så på det som skjedde. Til høyre for meg lå lekeplassen som hørte til sosialboligene i Whitney Young-kvartalet.

Jacobi var endelig på plass ved siden av meg. «Ta det rolig nå, førsten,» stønnet han. «Vi har tilskuere. Du setter meg i dårlig lys.»

«Det er slik han kom seg unna, Warren.» Vi så i begge retninger. I den ene retningen ble gaten til et smalt smug, på motsatt side førte den frem til en rad bolighus.

Jeg ropte til en gruppe tilskuere som hadde samlet seg på en terrasse. «Har noen sett noe?» Ingen svarte.

«Det ble skutt mot kirken!» ropte jeg. «En liten jente er blitt drept. Hjelp oss. Vi trenger hjelp fra dere.»

Alle sto urørlige, tynget under den kompromissløse tausheten som preger folk som av prinsipp ikke snakker med politiet.

Langsomt tok en kvinne på rundt tredve år et skritt frem. Hun puffet en liten gutt foran seg. «Bernard så noe,» sa hun med dempet stemme.

Bernard viste seg å være omtrent seks år. Han hadde kulerunde, vaktsomme øyne og en gull- og purpurfarget Kobe Bryant-sweatshirt.

«Det var en varebil,» buste Bernard ut. «En sånn som onkel Reggie har.» Han pekte på gaten som ble til grusvei lenger innover i smuget. «Den sto parkert der nede.»

Jeg satte meg på huk og smilte vennlig inn i øynene til den forskremte gutten. «Hvilken farge hadde varebilen, Bernard?»

«Hvit,» svarte barnet.

«Broren min har en hvit Dodge varebil av den minste typen,» innskjøt Bernards mor.

«Var den slik som bilen til onkelen din, Bernard?» spurte jeg.

«På en måte. Ikke helt.»

«Så du mannen som kjørte?»

Han ristet på hodet. «Jeg var ute med søppel. Jeg så bare at den kjørte av sted.»

«Tror du at du ville kjenne den igjen hvis du fikk se den?» spurte jeg.

Bernard nikket.

«Fordi den ligner på bilen til onkelen din?»

Han nølte. «Nei, fordi den hadde et bilde bakpå.»

«Et bilde? Mener du et emblem? Et reklamemerke?»

«Nei.» Han ristet på hodet mens de store øynene beveget seg rundt i alle retninger. Brått lyste de opp. «Jeg mener et sånn som det.» Han pekte på en liten pickup lastebil i oppkjørselen til en av naboene. På den bakre støtfangeren satt det et klistremerke fra en baseballeir for barn.

«Det er et klistremerke du mener,» fastslo jeg.

«Ja. På døren.»

Jeg la hendene forsiktig om guttens skuldre. «Hvordan så merket ut, Bernard?»

«Det så ut som Mufasa,» sa han. «Mufasa i 'Løvenes Konge'.»

«En løve?» Jeg forsøkte å tenke meg hva som var mest sannsynlig. Et idrettslag, en logo for et college, forskjellige firmaer . . .

«Ja, som Mufasa,» gjentok Bernard. «Bare at han hadde to hoder.»