James Patterson

3

James Patterson

3. grad

Oversatt av Truls Holst Kopperud

James Patterson

3

James Patterson

3. grad

Oversatt av Truls Holst Kopperud

Første del

1

En fredelig og avslappet morgen i april innledet den verste uken jeg har opplevd i mitt liv.

Jeg var på joggetur nede ved San Francisco-bukten sammen med Martha, bordercollien min. Jeg gjør slikt på søndager – står opp tidlig og plasserer den som betyr noe for meg her i livet, i forsetet ved siden av meg i Exploreren. Jeg forsøker å stønne meg gjennom fem kilometer, fra Fort Mason ned til broen og tilbake igjen. Det er akkurat nok til at jeg lar meg overbevise om at jeg er i nærheten av noe som kan kalles i form i en alder av seksogtredve.

Denne spesielle morgenen skulle min venninne Jill være med. For å la Otis, labradorvalpen hennes, få løpe litt, som hun sa. Mer trolig var det for å varme opp selv før sykkelturen til toppen av Mount Tamalpais, eller hva nå Jill hadde tenkt seg som virkelig mosjon litt senere på dagen.

Det var ikke lett å skjønne at det bare var fem måneder siden Jill mistet barnet. Nå var kroppen like slank og veltrent som før.

«Og hvordan gikk det i går?» spurte hun mens hun holdt følge ved å hoppe sidelengs. «Det går rykter om at Lindsay hadde en romantisk avtale med en eller annen.»

«Det kan vel kalles det,» innrømmet jeg med blikket på Fort Mason-høyden, som slett ikke nærmet seg raskt nok etter min smak. «Det går vel an å kalle Bagdad et feriemål også.»

Hun skar en grimase. «Beklager at jeg nevnte det.»

Under hele løpeturen hadde jeg hatt hodet fullt av ubehagelige tanker om Franklin Fratelli, en kakse innenfor «omplassering av verdigjenstander», en mer overlegen beskrivelse av en aktivitet som gikk ut på å sende torpedoer etter fallerte dotcomfyrster som ikke lenger kunne betale avdragene på BMW-motorsykler eller luksuriøse Franck Mueller-klokker. Etter at Fratelli i to måneder hadde stukket hodet innenfor døren hos meg hver gang han var innom Tinghuset, hadde han brutt ned motstanden så pass at jeg hadde invitert ham hjem til middag på lørdag til langskåren svineribbe stekt i portvin, en rett som måtte forvises til kjøleskapet etter at han hadde trukket seg i siste øyeblikk.

«Han sviktet meg,» sa jeg uten å stanse. «Ikke spør mer, du får ingen detaljer.»

Vi stanset ytterst på parkområdet ved Marina Green; jeg gispet så lungene føltes nær bristepunktet mens Mary Decker-kopien ved siden av meg ble stående og hoppe opp og ned på tærne som om hun godt kunne tatt runden en gang til.

«Fatter ikke hvordan du klarer det,» stønnet jeg med hendene i siden mens jeg prøvde å få igjen pusten.

«Bestemoren min,» sa hun, trakk på skuldrene og begynte å tøye ut en leggmuskel. «Hun begynte å gå da hun var seksti. Åtte kilometer om dagen. Nå er hun nitti. Ingen aner hvor hun er.»

Vi brøt ut i latter begge to. Det var godt å se at den gamle Jill begynte å skinne igjennom. Det var godt å høre at latteren igjen var på plass i stemmen hennes.

«Hva sier du til en mochachino?» spurte jeg. «Martha spanderer.»

«Går ikke. Jeg venter Steve fra Chicago. Han har lyst til å sykle opp og se Dean Friedlich-utstillingen i Legion of Honor straks han kommer hjem og får skiftet. Du vet hvordan det er med valper hvis de ikke får mosjonen sin.»

Jeg rynket pannen. «Jeg synes det er litt vanskelig å tenke meg Steve som valp.»

Jill nikket og dro av seg genseren; hun måtte løfte armene for å få den av.

«Jill,» gispet jeg, «hva pokker er det der?»

Frem under stroppen på trenings-bh-en var det kommet til syne et par små, mørke sårflekker på størrelse med fingermerker.

Hun slengte genseren over skulderen og så ut som om hun var blitt overrasket i et ubevoktet øyeblikk. «Jeg snublet borti en kant da jeg skulle gå ut av dusjen,» sa hun. «Du skulle bare visst hvordan den ser ut nå.» Hun blunket til meg.

Jeg nikket, men det var noe ved sårmerkene jeg ikke fikk til å stemme. «Er du sikker på at du ikke kan ta en kaffe?» spurte jeg.

«Beklager, men du kjenner Mr. Kravstor. Kommer jeg fem minutter for sent, begynner han å se et mønster.» Hun plystret på Otis og begynte å jogge tilbake til bilen. Hun vinket. «Vi sees på jobben.»

«Men hva med deg?» Jeg satte meg på huk ved siden av Martha. «Du ser ut til å ha veldig lyst på en mochachino.» Jeg klikket på henne kobbelet og begynte å småjogge i retning av Starbucks-kafeen i Chestnut Street.

Marina Green-området har alltid hørt hjemme blant de strøkene av byen jeg liker aller best. Svingete gater med fargerike, restaurerte gamle hus. Familieliv, måkeskrik, duften av hav fra San Francisco-bukten.

Jeg krysset Alhambra Street, og blikket ble dratt mot en vakker treetasjes villa som jeg ofte la veien forbi og nøt synet av. Håndlagde skodder av treverk og terrakottafargede takstein akkurat som ved Grand Canal. Jeg holdt Martha inntil meg idet en bil passerte.

Det var det jeg husket ved det øyeblikket. Strøket var i ferd med å våkne til liv. En rødhåret smågutt med FUBU-genser som øvde seg på å gjøre kunster med en minimotorsykkel. En kittelkledt kvinne som forsvant rundt et hjørne med favnen full av tøy.

«Kom igjen, Martha.» Jeg nappet i båndet hennes. «Jeg kan nesten smake mochachinoen allerede.»

Akkurat da eksploderte villaen med terrakottataket med et brak så flammene sto til værs. Det var som om San Francisco var blitt til Beirut.

2

Jeg rakk så vidt å mumle «å, herregud» før en vegg av hete og dryssende vrakrester nesten slo meg over ende.

Jeg snudde meg og kastet meg ned for å beskytte Martha mot det glovarme vindkastet som passerte over oss. Et par sekunder senere karet jeg meg på bena igjen. Død og djevel … jeg trodde knapt det jeg så. Villaen jeg nettopp hadde beundret, var bare en ruin. Flammene sto opp fra annen etasje.

Det var da det gikk opp for meg at det kunne befinne seg folk i huset.

Jeg bandt Martha til en lyktestolpe. Det brant friskt bare tyve meter unna. Jeg styrtet over gaten mot det brennende huset. Hele andre etasje var borte. Hadde det vært noen der, ville de ikke hatt en sjanse. Jeg rotet gjennom hoftevesken for å finne mobiltelefonen. Med skjelvende fingrer tastet jeg nummer 911 til nødsentralen. «Dette er førstebetjent Lindsay Boxer ved San Francisco-politiet, tjenestenummer to syv to én. Det har vært en eksplosjon på hjørnet av Alhambra Street og Pierce Street. Et bolighus. Det er trolig omkomne. Send komplett medisinsk enhet og full brannutrykning. Sett i gang!»

Jeg brøt samtalen med sentralen. Prosedyren tilsa at jeg skulle vente på bekreftelse, men om det var folk i huset, var det ingen tid å miste. Jeg rev av meg genseren og viklet den løst rundt ansiktet. «Herregud, Lindsay, hva er det som skjer?» sa jeg til meg selv og trakk pusten.

Så bante jeg meg vei inn i det brennende huset.

«Er det noen her!?» ropte jeg og holdt i det samme på å bli kvalt av den brennhete grå røyken. Den intense varmen svidde i øynene og ansiktet, og det gjorde vondt bare å myse ut mellom åpningene i genseren som beskyttet hodet. En vegg av brennende steinull og gipsplater raget ut over meg.

«Det er politiet!» ropte jeg igjen. «Er det noen her?»

Røyken føltes som sylskarpe barberblader mot innsiden av lungene. Det var umulig å høre noe annet enn brølet fra flammene. Jeg skjønte brått hvorfor mennesker som er sperret inne av brann, velger å hoppe i døden fremfor å utstå den ufattelige heten.

Jeg la hendene rundt øynene og presset meg frem gjennom den tykke røyken. En siste gang ropte jeg: «Er det noen her?!»

Jeg klarte ikke å gå lenger. Øyenbrynene føltes avsvidde. Det gikk opp for meg at jeg kunne risikere å omkomme.

Jeg bråsnudde og satte kursen for lyset og den kjølige luften jeg visste fantes bak meg. Plutselig fikk jeg øye på to skikkelser, silhuettene av en kvinne og en mann. De var åpenbart døde, og det brant i klærne deres.

Jeg stanset, og kjente at magen ville vrenge seg. Men det var ingenting jeg kunne gjøre for dem.

Plutselig hørte jeg en slags lyd. Jeg visste ikke om den forekom i min egen fantasi. Jeg ble stående stille mens jeg forsøkte å oppfatte noe annet enn buldringen fra brannen. Varmen som svidde i ansiktet og på kroppen, var fullstendig uutholdelig.

Da hørte jeg det igjen. Og det var så visst ikke innbilning.

Det var noen som gråt.

3

Jeg hikstet i meg luft og bante meg vei lenger inn i det brennende huset. «Hvor er du!?» ropte jeg. Jeg snublet over halvt brennende gjenstander. Jeg var virkelig redd nå, ikke bare for hva som var skjedd med den som hadde grått, men for hvordan det kunne gå med meg selv.

Da hørte jeg det igjen. En lav sutring fra et eller annet sted mot baksiden av huset. Jeg gikk rett mot lyden. «Jeg kommer!» ropte jeg. En knakende lyd til venstre for meg ble avløst av braket fra en bjelke som gikk i gulvet. Jo lenger inn i huset jeg gikk, desto større problemer ville jeg få. Jeg fikk øye på en korridor jeg trodde lyden kunne komme fra, og over meg skimtet jeg et brennende tak gjennom sjakten der gulvet i andre etasje hadde vært.

«Det er politiet!» brølte jeg. «Hvor er du?»

Ikke noe svar.

Men lyden av gråt nådde meg igjen. Nærmere denne gangen. Jeg ravet bortover korridoren med genseren klemt mot ansiktet. Ikke gi deg, Lindsay, det er like her borte.

Jeg dukket inn gjennom en rykende døråpning. Herregud, det var soveværelset til et barn. Eller det som var igjen av det.

En seng lå veltet på siden inn mot veggen. Den var dekket av støv og aske. Jeg ropte, og hørte lyden en gang til. En dempet blanding av rop og hosting.

Sengeskroget var glovarmt å ta på, men jeg klarte å bikke sengen noen centimeter bort fra veggen. Herregud … jeg skimtet skyggen og omrisset av et barneansikt.

Det var en liten gutt. Kanskje ikke mer enn ti år gammel.

Barnet hostet og gråt om hverandre. Værelset hans holdt på å bli begravd under et skred av rykende og halvt brennende treverk. Tiden var løpt fra meg. Ble jeg der lenger, ville røyken og gassene ta livet av oss.

«Jeg skal få deg ut,» hostet jeg. Så presset jeg meg inn i sprekken mellom sengen og veggen, brukte all min kraft og skjøv sengen ut på gulvet. Jeg grep gutten om skuldrene og ba en stille bønn om at jeg ikke skadet ham med det.

Jeg snublet frem gjennom flammene og halvt slepte, halvt bar gutten med meg. Røyken lå tykk overalt, tung og giftig. Jeg så en lysning i den retningen jeg trodde jeg var kommet inn, men var ikke sikker.

Jeg gispet og hostet, og gutten klamret seg fast av alle krefter. «Mamma, mamma,» sutret han. Jeg prøvde å klemme ham for å la ham forstå at jeg ikke aktet å la ham dø.

Etter beste evne ropte jeg fremfor meg mens jeg håpet at jeg snart ville høre et svar. «Hallo!? Er det noen her?»

«Her!» hørte jeg en stemme gjennom den grå veggen av røyk.

Jeg ravet frem gjennom glødende treverk og vek til side for nye flammer som blusset opp. Så fikk jeg øye på inngangsdøren. Sirener og stemmer ble tydeligere. Omrisset av en mann. En brannmann. Varsomt løftet han gutten ut av armene mine. En annen brannmann la armen rundt skuldrene mine. Vi gikk ut av huset.

Vel utenfor sank jeg ned på kne mens jeg hev i meg av den friske, klare luften. En redningsmann la et teppe over skuldrene og ryggen på meg. Alle var så omsorgsfulle og profesjonelle. Jeg lente meg mot en brannbil inne på fortauet og måtte brekke meg. I annet forsøk kastet jeg opp.

En eller annen la en oksygenmaske over ansiktet mitt, og jeg sugde i meg fra dypet av lungene. En brannmann lente seg over meg. «Var du der inne da det smalt?»

«Nei.» Jeg ristet på hodet. «Jeg gikk inn for å se om noen trengte hjelp.» Jeg klarte knapt å snakke, langt mindre å tenke. Jeg åpnet hoftevesken og viste ham skiltet. «Førstebetjent Boxer,» sa jeg med et host. «Drapsavsnittet.»

4

«Alt er bra med meg,» sa jeg og vridde meg løs fra redningsmannen som sto og holdt om meg. Jeg småløp bort til gutten, som allerede lå fastspent på en hjulbåre. Han ble trillet i retning av en sykebil. Han virket livløs; den eneste bevegelsen jeg så, var en svak vibrasjon bak øyelokkene. Så var han altså i live. Og jeg hadde reddet ham.

Et stykke unna ble nysgjerrige tilskuere skjøvet bakover av politiet. Jeg fikk øye på den rødhårede gutten som hadde syklet omkring. Folks ansikter var preget av redsel og vantro.

Plutselig ble jeg klar over at jeg hørte bjeffing. Herregud, det var jo Martha, som fremdeles sto bundet til lyktestolpen. Jeg styrtet bort til henne, klemte henne inntil meg og ble belønnet med noen slikk i ansiktet.

En brannmann var på vei mot meg; skiltet på hjelmen røpet at han var befalingsmann. «Jeg er overbetjent Ed Noroski. Er alt bra med deg?»

«Jeg tror det,» sa jeg, selv om jeg ikke var sikker.

«Holder det ikke at dere der borte i Tinghuset er helter i arbeidstiden?» bemerket overbetjent Noroski.

«Jeg jogget tilfeldigvis forbi. Og så at det eksploderte. Det virket som en gasseksplosjon. Jeg gjorde bare det jeg trodde var riktig.»

«Du var meget dyktig, førstebetjent.» Overbetjenten betraktet branntomten. «Men noen gasseksplosjon var det ikke.»

«Jeg så to omkomne der inne.»

«Jepp,» sa Noroski og nikket. «En mann og en kvinne. Pluss enda en voksen person i det innerste værelset i første etasje. Heldig for guttungen at du fikk ham ut.»

«Nettopp,» sa jeg, og merket at jeg brått ble fylt med gru. Hvis det altså ikke var noen gasseksplosjon …

Så fikk jeg øye på Warren Jacobi, min ledende kriminalbetjent, som albuet seg frem mot meg ved hjelp av politiskiltet. Det var Warren som hadde «Front ni», som vi kaller morgenskiftet på søndager når det begynner å bli varmt i været.

Jacobi har et trillrundt fetladent ansikt som aldri synes å smile, selv ikke når han forteller en vits, og dyptliggende, nesten skjulte øyne som det er umulig å tenne et lys av forbauselse i. Men da han festet blikket på hullet i bebyggelsen der Alhambra Street nr. 210 hadde ligget, og straks etter fikk se meg sitte nedsotet og grimete på fortauskanten mens jeg forsøkte å få tilbake pusten – da måtte han se to ganger.

«Førstebetjent? Alt i orden med deg?»

«Jeg tror det.» Jeg prøvde å kare meg opp i stående stilling.

Han så på restene av huset og deretter på meg igjen. «Det virker litt nedslitt, selv for en som er så dugelig til å pusse opp som du, førstebetjent. Men jeg er sikker på at du vil gjøre undere med det.» Han undertrykte fliret han brygget på. «Er det en palestinsk delegasjon i byen som jeg ikke har hørt om?»

Jeg fortalte ham hva jeg hadde sett. Hverken røyk eller ild før gulvet i annen etasje plutselig hadde gått i luften.

«Mine syvogtyve år i bransjen gir meg en følelse av at vi ikke står overfor en fyrkjele som plutselig blir kranglete,» sa Jacobi.

«Kjenner du noen som bor i et slikt hus med fyrkjelen plassert i annen etasje?»

«Jeg kjenner ingen som bor i et slikt hus. Er du sikker på at du ikke bør ta en tur på sykehuset?» Jacobi bøyde seg frem over meg. Etter at jeg fikk skuddskaden da vi løste Coombs-saken, hadde Jacobi oppført seg som en beskyttende onkel overfor meg. Han hadde til og med lagt til side noen av de idiotiske kjønnsdiskriminerende vitsene.

«Helt sikker, Warren. Jeg er helt i orden.»

Jeg vet ikke engang hva som fikk meg til å legge merke til den, for den bare sto der diskré på fortauet ved siden av en parkert bil, og jeg tenkte: Pokker heller, Lindsay, den burde vel ikke stå akkurat der?

Ikke etter alt som nettopp hadde foregått.

En rød skoleransel. Brukt av millioner av skoleelever. Den bare sto der.

Jeg kjente panikken gripe meg.

Jeg kjente begrepet sekundære eksplosjoner fra Midtøsten. Hvis det var en bombe som var blitt detonert inne i huset, kunne en da være sikker på noe som helst? Øynene videt seg ut. Jeg stirret som forstenet på den røde ranselen.

Jeg hugg tak i Jacobi. «Warren, alle må fjerne seg med en gang, jeg vil ha alle fjernet omgående! Med en gang!»

5

I et skap aller innerst i kjelleren kom Claire Washburn over noe gammelt og velkjent hun ikke hadde sett på flere år. «Nei, bevare meg vel …»

Hun hadde våknet tidlig, og etter en kopp kaffe ute på terrassen mens hun fastslo at hun hørte vårens første nøtteskriker, kastet hun på seg en gammel dongeriskjorte og et par jeans og gikk i gang med den lenge fryktede ryddeaksjonen i skapene i kjelleren.

Det første som ble ofret, var stabelen med brettspill som de ikke hadde rørt på flere år. Hun gikk videre til de gamle hanskene og draktene som hadde vært i bruk da guttene spilte football i lilleputtserien. Et sammenbrettet lappeteppe som dukket opp, var ikke noe annet enn rester av støv.

Det var da hun kom over den gamle kassen av aluminium under et teppe med jordslag. Skulle du ha sett …

Den gamle celloen hennes. Claire smilte ved minnene. Herregud, det måtte minst være ti år siden hun hadde tatt i den.

Hun halte den frem i lyset. Bare synet av den brakte en flom av minner tilbake. Time etter time med øving for å lære skalaene. «Et hus uten musikk,» hadde hennes mor pleid å si, «er et hus uten liv.» Hennes mann Edmunds førtiende fødselsdag, da hun hadde kjempet seg gjennom første sats av Josef Haydns cellokonsert i D-dur – det var siste gangen hun hadde spilt.

Claire åpnet låsespennene og stirret på årene i treverket. Celloen var fremdeles vakker; det var en stipendgave fra musikkfakultetet ved Universitetet i Hampton. Før hun hadde skjønt at hun aldri ville bli en ny Yo-Yo Ma, hadde den vært hennes kjæreste eiendel.

En melodilinje slo ned i henne. Den samme vanskelige passasjen som hun alltid hadde slitt med. I første sats av Haydns cellokonsert i D-dur. Claire kastet et blikk rundt seg som nesten virket forlegent. Pokker heller, Edmund sov fremdeles. Ingen kom til å høre henne.

Claire løftet celloen ut av kassens filtkledte konturer. Hun tok frem buen, holdt den i hendene og så på den. Du og du …

Etter å ha stemt et minutts tid hadde de gamle strengene strukket seg til sitt gamle leie. Et par enkle toner mens hun bare strøk buen over strengene, brakte med seg et vell av følelser. Og gåsehud. Hun spilte de første taktene av konserten. Det virket litt surt, men hun merket at håndlaget vendte tilbake. «Hehe, gamlemor kan fremdeles,» sa hun med en glad latter. Hun lukket øynene og spilte litt mer.

Da ble hun oppmerksom på Edmund, som sto i pyjamas ved bunnen av trappen og holdt øye med henne. «Jeg vet at jeg har stått opp,» – han klødde seg i hodet – «jeg husker at jeg tok på brillene, til og med at jeg pusset tenner. Men det er ikke mulig, for jeg drømmer fremdeles.»

Edmund nynnet åpningstaktene som Claire nettopp hadde spilt. «Tror du at du klarer det neste løpet? Det er der problemene kommer.»

«Er det en utfordring, maestro Washburn?»

Edmund smilte lurt.

Det var da det ringte. Edmund grep den trådløse telefonen. «Reddet av gongongen,» stønnet han. «Det er fra kontoret, Claire. På en søndag. Kan de aldri la deg få litt fri?»

Claire overtok telefonen. Det var Freddie Rodriguez, en av de ansatte ved Rettsmedisinsk kontor. Claire lyttet uten å si noe, deretter la hun telefonen fra seg.

«Herregud, Edmund … Det har vært en eksplosjon inne i sentrum. Lindsay er skadet.»