Jefferson Bass

1

Post mortem

Leenas hemmelighet

Oversatt av Toril Øien Eller

Jefferson Bass

1

Post mortem

Leenas hemmelighet

Oversatt av Toril Øien Eller

Prolog

Jeg grep jaktkniven med venstre hånd og veide den prøvende, så flyttet jeg den over i høyre hånd for å sammenligne. Når jeg spiller golf eller bruker et balltre, er jeg venstrehendt, men jeg retter oppgaver og slår telefonnumre med høyre hånd. Kniven føltes også mer hjemme der. Ok, tenkte jeg, føy «knivstikking» til listen over høyrehendte aktiviteter.

Den nakne mannen lå med ansiktet ned i skogbunnen, der Tennessee-solen skinte ned gjennom trærne og tegnet skyggemønstre på ryggen hans. Jeg knelte ved siden av ham og lot tommelen gli langsmed ryggraden mens jeg lette etter åpningen mellom det tredje og fjerde ribbeinet, rett bak de nedre hjertekamrene. Da jeg hadde funnet det riktige punktet, plasserte jeg spissen av jaktkniven der – den grep tak i den myke huden – lente meg fram og begynte å dytte kniven inn. Jeg måtte bruke mer kraft enn jeg trodde og endte med å ta kniven i begge hender og lene meg framover. Da bladet hadde skåret seg dypt inn i muskelvevet, vred jeg håndtaket til venstre, slik at bladet ble vendt i motsatt retning, mot ryggraden. Vinkelen var ikke så skarp som jeg ønsket, så jeg måtte lene meg hardere over kniven. Fortsatt ikke riktig. Jeg satte meg opp og vurderte om det kanskje fantes en annen angrepsvinkel som ville plassere knivspissen i den høyre lungen hans. Mens jeg studerte våpenet som stakk ut av den nakne ryggen hans, kom en svart og hvit SUV kjørende med blålysene på og bråstoppet på en betongplatting foran meg. En ung betjent hoppet ut av bilen og så på meg med ville øyne, og ansiktet hans avslørte et virvar av følelser.

Jeg løftet venstre hånd avvergende mens jeg holdt kniven i et fast grep med den høyre. «Kunne du vente et sekund?» spurte jeg. «Jeg er ikke helt ferdig her.» Med et grynt brukte jeg hele kroppsvekten min og dyttet kniven sidelengs en siste gang. Offeret mitt rykket til og skled til siden, og et ribbein brakk med en lyd som når en kvist blir brukket av et friskt tre. Betjenten besvimte uten en lyd, men fallet ble dempet av liket jeg knelte ved siden av.

Kapittel 1

Det var gått fem minutter siden betjenten først glippet med øyelokkene, og han hadde fortsatt ikke sagt et ord, så jeg tenkte det kanskje var opp til meg å bryte isen. «Jeg er dr. Brockton, men jeg regner med at du allerede vet det,» sa jeg. Han nikket svakt. Det bronsefargede navneskiltet på brystet hans avslørte at han het Williams. «Er dette ditt første besøk på Likfarmen, betjent Williams?» Han nikket igjen.

«Likfarmen» var ikke det egentlige navnet på instituttet mitt, men et økenavn – lansert av en lokal FBI-agent, og deretter brukt som tittel på en Patricia Cornwell-roman – som nå var godt etablert. Cornwells roman inneholdt bare en kort beskrivelse av mitt forskningslaboratorium for nedbrytning av lik ved University of Tennessee, men den scenen – i tillegg til instituttets oppsiktsvekkende økenavn og makabre formål – må ha vært nok. Så snart boken var ute i bokhandlene, begynte telefonen å ringe og journalistene å sverme. Fordelen er at millioner av mennesker nå vet om Likfarmen, selv om svært få kjenner dens kjedelige, men offisielle navn: Antropologisk forskningsinstitutt. Til forskjell fra noen av kollegene mine bryr jeg meg ikke om hvilket navn folk bruker. For å sitere fritt etter Shakespeare, en likfarm under et annet navn ville fortsatt stinke.

Det er mange som lurer på hva en antropolog gjør med flere titalls råtnende menneskekropper strødd utover (og under) tolv mål skog i Tennessee. Når de hører begrepet «antropologi», tenker mange på Margaret Mead og hennes seksuelt frigjorte samoanere, eller på Jane Goodall og hennes sjimpansekoloni, og ikke på fysiske antropologer med krumpassere og skjeletter. Men introduksjonen av feltet rettsantropologi – der man bruker metoder fra fysisk antropologi til å bidra i etterforskningen av forbrytelser – ser ut til å ha rettet søkelyset mot knokkeldetektiver. Det er utrolig hva man kan finne ut om drapsofre ved å granske hodeskallene deres, ribbeina, bekkenbeina eller andre skjelettdeler. Hvem var denne personen som ble skåret opp i biter og stuet bort på en søppeldynge? Hva er alderen, rasen, kjønnet og høyden? Stemmer plomber eller gamle beinbrudd overens med røntgenbilder av savnede personer? Ble hullet i skallen laget av en kule eller en golfkølle? Ble han kuttet opp med en motorsag eller en skalpell? Til slutt – og det er her mitt institutt har gjort seg mest bemerket de siste tjuefem årene – ut fra graden av forråtnelse, hvor lenge har denne stakkaren vært død?

Når det blir kjent at man har flere titalls døde kropper i forskjellige stadier av forråtnelse, får man selvsagt mange interessante forespørsler. Det er derfor jeg nå befant meg knelende over et lik, i ferd med å kjøre en jaktkniv inn i ryggen hans.

Jeg så ned på «offeret» mitt og kniven som fortsatt sto i det fuktige såret. «Jeg holder på med et lite eksperiment her,» sa jeg til den lamslåtte betjenten som hadde oppdaget meg in flagranto delicto. «Til tross for kniven i ryggen hans, døde denne karen faktisk av et hjerteinfarkt – halvveis gjennom en maraton.» Williams blunket overrasket, men jeg bare trakk på skuldrene. «Førti år gammel, løp hver dag. Beina løp fortere enn hjertet hans, kan du si.» Jeg ventet på et smil, men det kom ikke. «Kona hans fulgte noen av antropologiforelesningene mine her ved UT for tjue år siden, så da han døde, donerte hun kroppen hans til forskning. Jeg er ikke sikker på hva det sier om ekteskapet deres.»

Betjent Williams’ øyne klarnet og ble litt mer fokusert – nå så det ut som han i hvert fall vurderte å smile – så jeg fortsatte å snakke. Jeg regnet med at han trengte litt tid til å komme seg igjen, og småpraten min ga ham noe å konsentrere seg om. «Jeg skal i retten og vitne i forbindelse med en drapssak snart, og jeg prøver å gjenskape en stikkskade – det som i obduksjonsrapporten er utpekt som dødsårsaken – men jeg har ikke hellet med meg. Det later til at jeg må ignorere noen fysiske eller metallurgiske lover for å få kniven til å gå i den retningen rettsmedisineren beskriver.» Blikket hans gikk fra meg til liket, og tilbake igjen. «I obduksjonsrapporten sto det at bladet gikk inn i offerets rygg på venstre side, krysset ryggraden og ble så vridd skarpt inn i høyre lungelapp. Det er ikke mulig. I hvert fall kan ikke jeg gjøre det. Oss imellom sagt tror jeg at rettsmedisineren har gjort en tabbe.»

Jeg hadde heist betjenten opp i sittende stilling inn mot stammen på et eiketre. Nå så det endelig ut til at han var klar til å komme seg på beina, så jeg tok av meg en av hanskene og trakk ham opp i stående stilling. «Bare ta deg en titt rundt, hvis du vil,» sa jeg og nikket mot en klynge med lik i utkanten av den store lysningen. «Du vil kanskje se noe som kan hjelpe deg med å oppklare en sak en dag.» Han tenkte over det, så kikket han seg nølende rundt. «Der borte holder vi på med et nedbrytningseksperiment hvor vi sammenligner bomullsklær med klær laget av syntetiske tekstiler. Vi prøver å finne ut i hvilken grad ulike typer stoffer forlenger eller framskynder forråtnelsesprosessen. Hittil ser det ut til at bomull vinner.»

«Hvilken forskjell kan det gjøre?» Aha, han kunne snakke!

«Bomull holder bedre på fuktigheten, og det liker fluene og larvene. Det holder huden fin og myk.» Han skar en grimase og angret åpenbart på at han hadde spurt. «Inne i skogen, oppe på en høyde,» fortsatte jeg, «har vi en nettinginnhegning for å holde insektene borte. Det er overraskende hvor mye langsommere nedbrytningsprosessen går når insektene ikke kan komme til liket.» Jeg snudde meg mot ham. «En av studentene mine avsluttet nettopp en studie i vekttap hos lik. Gjett hvor mye vekt et lik kan miste per dag?» Han stirret på meg som om jeg var fra en annen planet. «Tjue kilo om dagen, hvis det er en fet kropp. Larver er som tenåringer, de blir simpelthen aldri mette.»

Han skar en grimase igjen og ristet på hodet, men smilte også. Endelig. «Så du har lik liggende overalt her?»

«Overalt. Gravd ned også. Under den sementplattingen du parkerte på, ligger det to lik. Vi følger nedbrytningsprosessen med undergrunnsradar.» Betjenten bråsnudde seg mot kjøretøyet sitt og så nok en gang panikkslagen ut.

«Ta det med ro,» lo jeg. «Det gjør dem ingenting, og de kommer ikke til å bebreide deg for å ha parkert oppå dem.» Jeg fikk trang til å dytte ham i ribbeina og rope «Bø!», noe jeg kunne ha gjort med en skvetten student, men lot det være. «Bare slapp av, unge mann. Pust dypt inn – vel, kanskje ikke for dypt, når jeg tenker meg om. Se på dette som forskning, ikke døde mennesker.» Jeg tok en liten kunstpause, før jeg avsluttet med min dramatiske konklusjon. «Det du ser her, er rettsvitenskapelig forskning i praksis.» Jeg bøyde meg ned og trakk kniven ut av ryggen på forskningsobjektet mitt med en elegant manøver. Bladet gled ut med en våt, surklende lyd. En klatt med lilla, geleaktig gørr fløy mot betjenten og landet på den venstre skoen hans, der den fortsatte å skjelve.

Denne gangen fikk jeg tak i ham før han traff bakken.

Kapittel 2

Betjent Williams så fortsatt ut som om han hadde sett et spøkelse da han tråklet SUV-en gjennom labyrinten av parkeringsplasser som utgjorde grensen mellom likfarmen og universitetets medisinske senter. «Jeg er en god nabo å ha for sykehuset,» spøkte jeg. «Hvis du er sent ute til jobben, må du parkere nærmest likfarmen, så alle de sykehusansatte kommer en halvtime for tidlig.» Ansiktsuttrykket hans sa meg at han ville stemplet inn minst en time før skiftet sitt, hvis han hadde jobbet der.

Da vi forlot sykehusområdet, kom vi inn på en seksfils motorvei og krysset Tennessee River. Til høyre hadde vi panoramautsikt over det meste av University of Tennessees områder, som strakte seg nesten tre kilometer langs elvens nordlige bredde. Til venstre kunne vi på vår side av elven se bondegårder med beitende kuer, mens på den motsatte bredden lå en rekke prangende eneboliger som var bygget rundt Fort Loudon Lake.

Fort Loudon – som av lokalbefolkningen ble kalt Fort Nasty fordi den er så full av forurensning og kloakk – er et av en rekke oppdemte reservoarer langs den drøyt hundre mil lange Tennessee River. Elven begynner faktisk bare noen kilometer ovenfor likfarmen, der de to elvene Holston og French Broad møtes. Derfra strømmer den i raskt tempo i et smalt løp gjennom Knoxville og forbi universitetet. Rett etter broen som Williams og jeg krysset, tar elven en stor sving til venstre og saktner farten der den vider seg ut, før den temmes av Fort Loudon Dam, seksti kilometer lenger ned. Innersvingen av elven består av et stort beiteområde for kyr fra universitetet, og tvers overfor, langs den ytre bredden, ligger Sequoyah Hills, Knoxvilles mest fasjonable strøk. Utsikten fra de storslagne villaene over slake åser med beitende kveg er den vakreste man kan tenke seg, men prisen eierne betaler, er høyere enn de enorme boliglånene: På varme dager, når vinden blåser fra øst, er de fineste husene i Knoxville omgitt av en aroma av kugjødsel, med en overtone – riktignok svært svak – av menneskelig forråtnelse.

Williams tok av til høyre og over på Interstate-40, hvor vi måtte sette ned farten for å følge den langsomme trafikken østover gjennom Knoxville sentrum. Mens vi sneglet oss forbi den siste av en endeløs rekke med «utbedringsprosjekter», hadde vi rikelig med tid til å beundre Knoxvilles beskjedne bylandskap – et par trettietasjers banktårn, et klumpete presbyteriansk sykehus, noen studentboliger som var formet som frokostblandingsesker og «solkulen» – en tom etterlevning av Verdensmessen i 1842, som så ut som en enorm gyllen golfball som balanserer på en tretti meter høy stålpegg. Men da vi hadde kommet oss gjennom sentrum, ble trafikken mindre tett og bygningene mer spredt, og utsikten skiftet til de lave åsene og den skarpe silhuetten av Great Smoky Mountains, ryggraden i Appalachia-fjellene. Denne fjellkjeden utgjør hele den østlige grensen av staten Tennessee. Og Cooke County i Tennessee er selve definisjonen av – eller i hvert fall personifiseringen av – Appalachia på sitt røffeste.

Offisielt var Tom Kitchings, mannen som hadde sendt betjent Williams for å hente meg, sheriff i Cooke County. I virkeligheten var han enehersker der. Tittelen Lord High Sheriff er aldri blitt brukt i Tennessee, så vidt jeg visste, men den passet perfekt på Kitchings’ posisjon i fjellriket hans.

Cooke County er et av Tennessees vakreste områder, med skogkledde åser og klukkende elver. Det er også et av de villeste, i alle betydninger av ordet. Det ligger i ulendt terreng langs grensen til North Carolina i øst og Great Smoky Mountains nasjonalpark i sør. Cooke County var et legendarisk tilfluktssted for hjemmebrentprodusenter og andre elementer på kanten av loven. Det uframkommelige terrenget, de nære familiebåndene og de svingete veiene hadde holdt myndighetene på en armlengdes avstand lenge etter at resten av Appalachia-regionen hadde godtatt bisselet. Langt inn i en tidsalder der tv, Internett og hytter på fjellet var blitt vanlig, holdt Cooke County fast på nybyggerånden – det ville sør, kunne man kalle det – der røff fjelljustis var den eneste loven hvis arm var lang eller sterk nok til å rekke inn i de dype dalsøkkene og helt opp til fjelltoppene.

Men alt det forandret seg da Tom Kitchings tok over.

Kitchings hadde selv vokst opp i Cooke County – det var simpelthen ikke mulig for en innflytter å bli valgt til sheriff i det mest klanstyrte, isolerte fortet i den mest klanstyrte, isolerte delen av staten. Det hadde trolig vært en Kitchings i Cooke County like lenge som Cooke County hadde eksistert, og kanskje lenger. Men Tom Kitchings var ikke en typisk hillbilly. Han hadde spilt amerikansk fotball på gymnaset, men det var ikke uvanlig på en så liten skole at alle gutter som kunne løpe, ble med på laget, og de spilte med alt de hadde. Andre skolelag fra det østlige Tennessee gruet seg til å spille bortekamper i Cooke County. Spillerne på bortelaget – inkludert min egen sønn Jeff – pleide å halte hjem med forstuede ankler eller blodige neser, og noen kom hjem med færre tenner enn de hadde da de dro. Kitchings var ikke en bølle i lagdrakt, slik man kunne tro, men en begavet idrettsutøver. Han spilte tailback på skolelaget og var god nok til å få et stipend til University of Tennessee på et tidspunkt hvor de kunne velge og vrake blant de beste spillerne i sørstatene. Han så ut til å være på full fart mot NFL – han løp tusen meter med ballen i løpet av andre skoleår og tolv hundre det neste. Men både universitets- og idrettskarrieren tok brått slutt sju minutter inn i den første kampen i senioråret hans, foran 90 000 tilskuere på Neyland stadion, da han krasjet med en linebacker fra Alabama og rev over leddbåndene i det venstre kneet.

Kitchings hadde haltet hjem til Cooke County og forsvant ut av syne. Sønnen min – som følger UT-spillere på samme måte såpeoperatilhengere følger serienes stjerner – sa at Kitchings visstnok drakk tett, men det var alt han hadde hørt. Seks eller sju år senere viste Jeff meg en artikkel i sportssidene hvor det framgikk at Kitchings levde i beste velgående og hadde funnet rett hylle som politimann i arbeidet med å temme de ville innbyggerne i Cooke County.

Temmingen gikk ikke alltid smertefritt. Noen år etter at Kitchings begynte sin nye karriere, ble sjefen hans, sheriffen, drept i en nattlig skuddveksling langs en marihuanaåker. For utenforstående er det overraskende at marihuana utgjør den mest innbringende avlingen i Cooke County, langt foran tobakk, som ligger på andreplass. Planten vokser seg høy i den kjølige og fuktige fjelluften; pot fra Cooke County skal faktisk være sterkere enn den som er importert fra Mexico eller Columbia, sier mine kolleger i politiet. Det kreves ikke store avlingen for å tjene en god slump penger, og de veiløse høydedragene og dalsøkkene gir dyrkerne det samme privatlivet som hjemmebrennerne i sin tid satte så stor pris på. Men av og til finner øvrigheten en og annen åker, og av og til blir en og annen skutt, selv om det vanligvis ikke er sheriffen.

Det ble avholdt ekstraordinært valg for å fylle den ledige stillingen, og Kitchings slo den andre kandidaten – en lokal begravelsesagent – like lett som han pleide å løpe fra motstanderne på fotballbanen. I løpet av de neste ti årene fikk han brakt sheriffkontoret inn i den moderne tidsalder. Han brukte penger fra en rekke narkotikabeslag til å oppgradere kjøretøyparken: SUV-er som kunne forsere de ujevne veiene som tråklet seg gjennom dalsøkkene, terrenggående firehjulinger som kunne krysse vårsvulmende bekkefar og klatre opp til høyereliggende marihuanafelt og til og med et helikopter, hvor broren – overbetjent Orbin Kitchings, forhenværende militærpilot – satt bak spakene mens Kitchings selv overvåket kongeriket sitt fra luften.

Til tross for den vellykkede karrieren, og til tross for at det hadde gått nesten tjue år, hadde Tom Kitchings aldri kommet seg helt etter kneskaden. Man kunne fortsatt ane en svak halting og en tydelig misnøye over sin egen skjebne. Han hadde nådd så langt han kunne i Cooke County, men det var lysår fra å være stjerne i NFL.

Dette var ikke noe jeg visste av egen erfaring. Alt jeg visste om Tom Kitchings, kom fra UT-fans som Jeff og fra politikolleger som Art Bohanan, en kriminaltekniker i Knoxville-politiet. Til forskjell fra alle andre sheriffer i det østlige Tennessee, hadde Kitchings aldri konsultert meg i en sak. Ikke at jeg hadde noe imot det. Ut fra hva jeg hadde hørt fra Art, kunne det å arbeide med en sak i Cooke County sammenlignes med å håndtere giftslanger i religiøse ritualer: Det krevde en tro som stred mot all sunn fornuft og innebar en høy risiko for å bli bitt. Ifølge Art og andre i Knoxville-politiet var det ikke helt klart hvem som var mest giftig i Cooke County, skurkene i slitte pickuper, eller lovens lange arm i SUV-er og helikopter. Intet var sikkert, og alt var mulig.

Jeg hadde rikelig med tid til å tenke over disse tingene mens Cherokeen slukte milene østover langs Interstate 40, gjennom det brede dalføret som fulgte French Broad River. Så, rett før I-40 stupte inn i dypet av Appalachia, svingte Williams av og tok til venstre inn på en landevei med svinger som fikk en korketrekker til å se ut som en linjal i sammenligning.

Veien var delt på midten med en heltrukken gul strek, men Williams kjørte som om begge kjørefeltene var hans og vinglet fra den ene siden av veien til den andre. «Er det enveiskjøring her?» spurte jeg, og selv om jeg visste at det ikke var tilfellet, håpet jeg at han ville ta hintet og holde seg i høyre kjørefelt.

«Enveiskjøring?» Han humret. Nå var vi på hans territorium, ikke mitt. «Nei, men man må rette ut disse svingene, ellers kommer man aldri fram.» For å demonstrere hva han mente tok han begge hendene av rattet, og jeepen fór rett framover hundre meter mens delelinjen gikk i sikksakk under oss. «Det er lettere om kvelden, når du kan se motgående trafikk.» Han styrte til venstre for å ta innsiden av en skarp sving. «Hvis de ikke kjører uten lys, da. Et par ganger i året pleier det å være svære frontkollisjoner omtrent her.»

Jeg tenkte litt på dette en stund, men etter hvert som veien ble enda verre, begynte jeg å fundere på et annet bekymringsfullt spørsmål: Hvor mange flere svinger kunne jeg klare uten å måtte kaste opp? Ikke mange, innså jeg, idet svetten begynte å perle på pannen og jeg kjente spyttet bygge seg opp i munnen. Jeg rullet ned vinduet og lente ansiktet ut i den piskende vinden mens jeg peste som en hund. Det hjalp, men ikke nok til å gjøre opp for berg- og dalbaneturen det kjentes som om vi var på. Jeg trakk hodet inn i bilen igjen. «Jeg liker ikke å måtte be om dette,» sa jeg, «men du må nok stoppe. Jeg holder på å bli virkelig bilsyk.»

Han så sjokkert ut, som om han aldri hadde hørt noe så dumt før. Bilsyk? På denne fine veien? Det var det samme blikket en kamel kanskje kunne sendt et uttørket menneske i Sahara. Tørst? Drakk du ikke vann så sent som i forrige uke?

Et bekymret drag rundt munnen spredte seg til øynene hans, så ristet han på hodet. «Sheriffen sa at han trenger deg med en gang. Vi må nesten bare fortsette. Bare stikk hodet ut av vinduet og la det stå til.»

Som på kommando gjorde jeg akkurat det. Oppkastet etterlot flekker på gullstjernen som var malt på bildøren. «Det er ikke så enkelt,» sa jeg hest. «Det er ikke bare oppkast, jeg har Ménières sykdom – svimmelhet – og jeg er et halvt minutt unna å få et anfall som vil vare i flere dager. Hvis det skjer, kan jeg forsikre deg om at jeg ikke vil være noe tess for sheriffen.»

Han bannet lavt, men bremset ned, og det knaste i grusen langs veiskulderen da vi stoppet ved Little Pigeon River. To minutter senere var vi på vei igjen. Denne gangen holdt vi oss til vår egen side av asfalten, og dekkene skrek ikke lenger. Det var fordi at denne gangen var det jeg som kjørte.

«Jeg fatter ikke at jeg lot meg overtale til dette,» mumlet Williams. «Sheriffen kommer til å bli rasende.»

«Ikke så rasende som han ville blitt hvis jeg hadde måttet ligge i et mørkt rom i tre dager,» sa jeg. «Kanskje det ikke blir så ille.» Jeg rullet ned vinduet for å lufte ut den stramme lukten av oppkast.

Ti minutter senere rundet vi atter en sving, og plutselig – for første gang siden vi tok av fra motorveien – kunne jeg se mer enn hundre meter framfor meg. Veien gikk rett og jevnt litt over en kilometer videre og tok oss inn til Jonesport, administrasjonssenteret i Cooke County. Tettstedet opptok det som må ha vært den eneste jevne flaten i hele kommunen.

Midt på den lille byens torg lå tinghuset, en toetasjes bygning som så ut som den var bygget for å motstå en militær beleiring. Den var konstruert av tykke lag med grovt utskåret granitt, og fasaden var bare brutt av noen få, smale vinduer, samtlige med gitter, og en gigantisk jernbeslått dør som ikke ville latt seg imponere av en middelaldersk rambukk. Jeg har sett fengsler som var mindre forsterket. Mindre stygge også.

«Det er et solid tinghus dere har her,» sa jeg.

«Det forrige brant ned på tjuetallet,» sa han. «En fyr som satt inne der. Familien hans prøvde å få ham ut. Det ble en del skyting, og så begynte det å brenne. De ville vel ikke at det skulle gjenta seg.»

«Kom han seg unna?»

«Nei, sir, han gjorde ikke det. Først ble han truffet av en kule, så brant han opp. Det verste er at han ikke skulle sittet inne i utgangspunktet. Det var en jævla konspirasjon fra begynnelse til slutt.»

«Du er interessert i lokalhistorie?» sa jeg.

«Den delen av det, i hvert fall. Mannen var bestefaren min.» Han pekte. «Parker der.»

Da jeg hadde kjørt inn på en diagonalt inndelt parkeringsplass foran tinghuset, ble jeg var en tilstedeværelse ved siden av meg. Jeg kikket ut av det åpne vinduet og rett inn i en kakikledd vom som hang over kanten av olivenfargede bukser, med en kaliber .38 dinglende fra et pistolbelte. Så dukket et ansikt opp i vinduet. «Williams, hva i helvete er dette?»

Jeg tenkte det var best å ta kontrollen over samtalen. «Sheriff Kitchings? Han er smart, han betjenten din.»

Begge stirret overrasket på meg, så jeg fortsatte: «Jeg ble så utrolig syk på vei opp hit, og det var like før jeg besvimte, men da husket betjenten din en artikkel han hadde lest om bilsyke. Han spurte meg om jeg ville prøve å kjøre litt, for å se om det hjalp.» Kitchings så fra meg til Williams og tilbake til meg igjen. «Det gjorde susen. Det var jammen godt at det hjalp også, for hvis ikke ville jeg måttet tilbringe den neste uken under treet der borte, til det hadde sluttet å gå rundt for meg.»

Jeg kunne formelig se et spørsmål ta form i sheriffens hode – noe om betjentens medisinske kunnskaper, mistenkte jeg – så jeg skiftet gir før diskusjonen dreide over til tidsskrifter. «Sheriff, jeg kan ikke huske deg fra noen av kursene mine på UT,» sa jeg. «Burde jeg det?»

Han rødmet og ristet på hodet, plutselig tilbake i rollen som student som må svare på foreleserens spørsmål. «Eh, nei, sir, jeg har ikke studert antropologi, men jeg var med på én forelesning. Den gangen du viste lysbilder fra en fyrverkerieksplosjon.»

En illegal fyrverkerifabrikk i den sørøstlige delen av staten hadde gått i luften, og 13 mennesker ble slengt – i rundt femti deler – gjennom taket på låven, der de hadde blandet krutt med fargestoffer. Det var en grufull ulykke, men det var også en fascinerende studie for rettsantropologer. Før jeg viste bilder av massakren til studentene, advarte jeg dem alltid på forhånd om hvor grusomme bildene var, og lot dem velge om de ville stå over – den ene forelesningen i løpet av hele semesteret – uten å miste poeng. Den dagen jeg viste lysbildene, var salen uten unntak fullpakket – det var bare ståplasser igjen også, til et hopetall av studenter som ikke engang pleide å følge undervisningen. Første gang det skjedde, var jeg forbauset, men senere var jeg forberedt. Hadde jeg vært lur, ville jeg tatt inngangspenger hvert år, så jeg kunne blitt rik og trukket meg tilbake i ung alder.

«Det var en interessant sak,» sa jeg. «Jeg tror vi fikk satt sammen alle riktig til slutt, men da vi begynte å samle sammen alle de kroppsdelene, var jeg slett ikke sikker på at vi ville få det til.»

Williams var trygg nå, regnet jeg med, så jeg droppet småpraten. «Hva kan jeg hjelpe deg med, sheriff? Betjenten din sa at det var svært viktig, men han sa ikke hva det gjaldt.»

«Det er et lik her du må ta en titt på for meg.»

«Jeg regnet med det. Er det på likhuset?»

«Likhuset?» Han snøftet. «Det nærmeste du kommer et likhus her oppe, er den store ølkjøleren borte på Git-’N-Go.» Han og Williams lo begge av tanken på et lik på toppen av kassene med Bud Light. «Liket er fortsatt der vi fant det i går.»

Det bekymrede uttrykket mitt fikk ham til å smile. «Ingen grunn til bekymring – et døgn til der skader neppe.» Han blunket til Williams, og Williams lo igjen, mindre av det Kitchings sa enn av det som ikke ble sagt. Williams lo av lettelse, lik et barn som kommer hjem fra skolen og forventer juling, men i stedet får kake. Det fikk meg til å smile også.