Inge Eidsvåg

Men livet lever

Om aldringens forunderligheter, vemod og gleder

Inge Eidsvåg

Men livet lever

Om aldringens forunderligheter, vemod og gleder

«Ai hvor det er vanskelig å klare den skjebnesvangre overgang til alderdommen på en vakker og stille måte.»

Knut Hamsun: Under høststjernen (1906)  

Til Ailo og Tonje

I speilet – en innledning

I speilet vil du se din skjønnhet svinne,

ditt ur vil vise tiden som er tapt.

På blanke ark vil sjelens avtrykk skinne,

og her i boken blir en innsikt skapt:

Hver fure som i speilet fremtrer klart,

skal minne deg på gravens dyp, konkret.

I skyggen av en viser ser du snart

hva Tiden stjal, på vei mot evighet.

Men dette som glir bort fra minnet ditt

kan skriftlig bli bevart på hvite blad.

Der kan din tankes avkom ferdes fritt,

og du kan gjense alt hva sjelen sa.

Gi akt på det du ser og skriv det ned;

din bok og du blir rikere ved det.

William Shakespeare: «Sonette 77» (1609)      

(Gjendiktet av Erik Bystad)      

Snart fyller jeg 66 år. Jeg har levd i 24 000 dager. Ufattelig! Jeg tilhører den mest privilegerte generasjon som noen gang har eksistert. I løpet av mitt liv har gjennomsnittlig levealder i Norge økt med ti år. Jeg har aldri opplevd krig eller sult, ikke arbeidsledighet og fattigdom, ingen dødelige epidemier, heller ingen store personlige tragedier. Selv om jeg vokste opp i et karrig fisker- og småbrukersamfunn, fikk jeg, takket være hjelpsomme mennesker og Statens lånekasse, en god utdannelse. Jeg har hatt et yrke jeg har stortrivdes med. Ikke en eneste dag har jeg angret på at jeg ble lærer. I klasserommet og foredragssalen har jeg hatt – og har fremdeles – noen av mine aller fineste stunder.

Før var de gamle alltid de andre. Nå er det meg. Jeg merker det på små plager som dukker opp, stivhet i lemmene, ryggen som verker når jeg våkner grytidlig om morgenen, hørselen som svekkes. Skriften i telefonkatalogen krymper, og kroppen sender sine daglige påminnelser: ikke så fort, ikke så fort! Jeg innrømmer at jeg også har begynt å lese dødsannonsene i avisene, noe jeg aldri gjorde før. Der finner jeg stadig oftere navn på jevnaldrende, eller også mennesker som er yngre enn meg.

Speilet sladrer høylytt om rynkene ved øynene og den pistrete kransen av hår, gråere enn før. Det som forsvant fra hodet, tyter nå ut av neseborene og ørene. (Så det var der det tok veien!) Hvis jeg som 20-åring hadde sett ansiktet mitt slik det er i dag, ville jeg ha rygget tilbake, forferdet over forvandlingen. («Du studerer ansiktet ditt i speilet og ser at det er noe som mangler. Så skjønner du at det er framtiden,» sier den amerikanske filmskaperen Woody Allen.)

Men speilet er ikke det verste. Der er selvbedragets muligheter legio. Jeg demper det sjofle lyset, og de dypeste rynkene forsvinner; jeg kjøper en ny skjorte, og speilet smiler igjen; jeg unnlater å ta på meg brillene, og ansiktet er slett ikke så verst.

Det finnes noe som er ærligere enn speilet, nemlig de andres blikk. De lyver ikke. Når bussjåføren spør om jeg skal ha «honnørbillett» (honnør for hva?), da er sannhetens øyeblikk kommet. Eller når den unge kvinnen reiser seg på bussen og tilbyr meg sin plass. Eller når noen jeg ikke har møtt på mange år sier at jeg ser godt ut, men tilføyer «for alderen». Da vet jeg hva de egentlig mener. Alt dette kommer som en overraskelse, for jeg kjenner det ikke slik inni meg. Når jeg møter mennesker på min egen alder, tenker jeg at jeg må være yngre enn dem. I hvert fall mer ungdommelig. Slik fungerer selvbedraget, og vi lyver alltid mer overbevisende for oss selv enn for andre.

Likevel er det ikke kroppen som gir meg de sterkeste påminnelsene om aldringen. Det er sinnet. Jeg kjenner en slags trøtthet, som ikke er fysisk. En ulmende følelse av at ting ikke angår eller opprører meg så sterkt lenger. Og jeg som så lett har latt meg engasjere, som har deltatt i demonstrasjoner, ledet protestorganisasjoner, skrevet leserinnlegg. Nå hender det jeg tenker at dette får andre ta seg av. Er det den snikende resignasjonen? Jeg håper ikke det. Det hender fremdeles at jeg går i demonstrasjonstog. Jeg deltar i Besteforeldrenes klimaaksjon, skriver litt i avisene, holder foredrag, er i fullt arbeid. Og likevel merker jeg at nyfikenheten og den brennende gløden er svekket, det som lokket meg til stadig nye oppgaver. Nå er det viljen og pliktfølelsen heller enn det svulmende hjerte som driver meg.

Det hender at jeg kjenner en fremmedfølelse, en følelse av ikke lenger å høre til. Det kan skje når jeg reiser med toget og mange i kupeen snakker i mobiltelefon, høyt og uten minste antydning til sjenanse eller diskresjon. Om kjøp av bruktbil og prisen på svenskeflesk, om barn som skal bringes og hentes, om «har du hørt» og «nå skal du høre». Er dette virkelig så viktig at man ikke kan vente til man kommer for seg selv? Er det nødvendig å kringkaste private samtaler i et offentlig rom? Vi andre kan jo ikke lukke ørene. Mon tro om yngre mennesker reagerer på dette, eller er det jeg som ikke har greid å tilpasse meg en ny tid?

Noe etterlater meg med en stadig sterkere lede: reklamens markskrikerske utrop, kjendisenes betroelser, løssalgsavisenes førstesider, radioens platepratere, som kan holde det gående i timevis med skingrende vås. Men samtidig er det hver dag mye fint å glede seg over: mennesker jeg møter, barn og ungdom, artikler og bøker, filmer og musikk, turer i skog og mark, gode radioprogram.

Da jeg var barn, var somrene alltid lange. Jeg kunne oppleve mer på en dag enn jeg nå opplever i løpet av et helt år. Når det var frikvarter på skolen, kjentes det som om vi kunne leke i en liten evighet før vi ble kalt inn. Vi valgte lag, bestemte spilleretningen, scoret mål, kranglet om hvem som skulle ta innkastet, kåret seierherrer og tapere. Var det fordi alt var nytt at tida varte så lenge? Et «neste år» fantes ikke i min bevissthet, og jeg tenkte aldri noen gang på hvordan det ville være å bli gammel. Om jeg ville bli en annen, men fremdeles være meg selv? Nå er jeg blitt en annen, men er fremdeles også den samme. Fordi noe i meg gjenkjenner den jeg en gang var, er jeg både ung og gammel. Den svenske nobelprisvinneren i litteratur, Tomas Tranströmer, har et godt bilde på dette når han et sted skriver: «Inom mig bär jag mina tidigare ansikten, som ett träd har sina årsringar. Det är summen av dem som är 'jag'. Spegeln ser bara mitt senaste ansikte, jag känner av alla mina tidigare.» [1]

Når tidshorisonten blir kortere, får tida en kvalitet den ikke hadde tidligere. Jeg lever mer oppmerksomt. Under en god samtale kan det slå meg at akkurat nå opplever jeg en stjernestund. Et vakkert musikkstykke griper meg sterkere enn før. Et landskap jeg har sett gjennom hele livet, står plutselig fram med en skjønnhet, som om jeg så det for aller første gang. Eller siste. Og jeg kan røres ved et uventet møte og kjenne en varme strømme gjennom meg, som jeg ikke kan huske å ha opplevd tidligere.

I etterpåklokskapens lys ser jeg mange ting jeg burde ha gjort annerledes. Kanskje trenger vi et helt liv for å skjønne hvordan vi skulle ha levd? Fordi egne feil er blitt tydeligere for meg, dømmer jeg andre mindre strengt. Og jeg godtar meg selv slik jeg er.

Jeg lærer stadig, jeg går mer i dybden, og jeg innbiller meg at jeg er mer selvkritisk enn før. Stemmer dette – eller er jeg også her et offer for selvbedragets lunefulle renker?

Alderdommen kommer ikke plutselig. Nesten umerkelig grånes og bøyes vi. En indre stemme hvisker innsmigrende: – Tenk ikke på alderen, tenk på noe annet. Se deg i speilet, du er ikke annerledes i dag enn i går. Inntil det går opp for oss at dette er naturens kjærlige grep når den fanger oss i alderdommens gråmaskete nett. [2] 

Jo eldre jeg blir, desto mer fortid og desto mindre framtid får jeg. Men minnene blekner og blir porøse, eller de er borte. Som om jeg glemte å sette film i kameraet. Jeg kan gå på barndommens stier og finner igjen de kjente stedene. Jeg gjenkjenner alt, og likevel virker det fremmed. Det er som om en grå hinne har lagt seg over det hele, over fargene, luktene, friskheten, fylden. Alt det må ha vært der en gang, for det sitter i kroppen som en fornemmelse eller stemning. Var jeg fem eller ti år da det skjedde? Opplevde jeg det selv, eller er det noe som er blitt fortalt meg? Alt blander seg.

Men glemselen er også en gave. For tenk om vi aldri glemte. Tenk om hver tanke, hvert ansikt, hver skoletime, hver fornærmelse, hver bokside klebet seg til erindringen. For alltid. Det ville være som å rulle seg i tjære og fjør. Stadig nye lag, inntil vi segnet om, polstret av minner, overgrodd, overbelastet. Da ville vi antakelig lengte etter å glemme, etter å kunne begynne på nytt, renvasket og uten annet enn bevisstheten om at vi lever – her og nå.

Jeg vil så gjerne eldes med verdighet. Jeg vet det høres storslagent ut, men jeg mener det. Jeg vil ikke bli en sur grinebiter. En som klager på skatten og været og ungdommen, som bare ser på TV og løser kryssord, som er påståelig og enetalende og mener at alt var bedre før. En som er rammet av «ol’ rockin’ chair’s got me»-syndromet. Jeg vil ikke bli slik!

Disse nedtegnelsene er et forsøk på å forhindre det. Jeg vil prøve å forstå hva som skjer med meg – med oss – når vi blir gamle. Ikke ved beskuelse av egen navle, men ved blant annet å finne ut hvordan gamle mennesker har levd og er blitt behandlet gjennom tidene. Og hvordan de har sett på seg selv. Slik kan jeg kanskje bedre skjønne min egen og andres situasjon. Kanskje også lettere akseptere alderdommens komme?

Denne boka er ikke er skrevet med erfaringer fra den sene alderdommen. Hvis jeg lever til jeg blir nitti, har jeg kanskje gjennomlevd mange år med store plager. Kanskje er jeg rullestolbruker eller sengeliggende på sykehjem, kanskje er jeg dement og kjenner ikke lenger igjen barn og barnebarn, kanskje er mitt eneste ønske at livet må ta slutt? Jeg vet at disse mulighetene også hører med til det å bli gammel og at perspektivet på livet da vil bli annerledes. Jeg tar imidlertid ikke sjansen på å vente så lenge før jeg skriver, for livet er ikke stemplet med holdbarhetsdato. Dessuten er mulighetene for et etterord alltid til stede.

Lillehammer, mai 2013

I. Alle vil leve lenger, men ingen vil bli gammel

Dypt der inne,

bakenfor det tunge kneet mitt i dag,

ligger et annet lite kne,

litt skittent og med skrubbsår på.

Og inne i fingrene mine, alle fem,

ligger en liten hånd, en annen,

ennå litt engstelig, men varm.

Og langt inne i skallen min,

helt innerst der,

kribler det av andre tanker,

rare og små, nesten med hyssing rundt, men de puster

ennå. Fulle av forventning, nesten av fryd.

Det hender det klør i dem –

de vil ut og leke

gjemsel med meg. Ofte – ofte.

Men da er de borte plutselig. Jeg finner

dem ikke igjen. Det er gått så mange år,

og blitt så mange svære lag av tid

utenpå alt.

– – – Men kom igjen da dere. Kom igjen,

så løper vi og gjemmer oss

alle, alle.

Rolf Jacobsen: «Kom igjen» [3]    

En demografisk revolusjon

La oss innse det først som sist: Vi står midt oppe i en befolkningsmessig revolusjon, som aldri tidligere har skjedd. Det begynte i vår del av verden for et par hundre år siden, med industri og masseproduksjon, bedre utdanning, økende matproduksjon, forebyggende helsetiltak, kyndigere leger, endringer i livsvaner og livsstil.

I 99,9 prosent av den tiden vi har eksistert på denne planeten har forventet levealder ligget på ca. 30 år. Det er ikke funnet forhistoriske skjeletter som er eldre enn 50 år. [4] Lucy, paleontologenes Eva, hvis levninger ble funnet i Etiopia i 1974, var mellom 20 og 30 år gammel. I antikkens Hellas var den gjennomsnittlige levealder 20 år, i Romerriket 25, i Middelalderen rundt 30, ved inngangen til det 20 århundre drøyt 50 år. I Vesten nærmer den gjennomsnittlige levealder seg i dag 80 år, og ingenting tyder på at vi har nådd en øvre grense. Vitenskapen er heller ikke sikker på om det finnes noen øvre grense for hvor gamle vi kan bli. [5]

Levealderen har økt mer på 1900-tallet enn i alle tidligere århundrer til sammen. Å bli gammel har før vår moderne tid ikke vært en normalskjebne, men unntaket. Den økte gjennomsnittsalderen i våre samfunn skyldes ikke at den maksimale levealder er blitt vesentlig forlenget. De eldste av oss blir ca. 100 år i dag som i tidligere tider. Det nye er at flere og flere «lever livet ut», som det heter. Men vi har også sett de første «aldersmillionærene», det vil si mennesker som har rundet 114 år, og som har levd i en million timer eller mer.

Forskjellen i levealder mellom kvinner og menn er redusert de siste tiårene, men i alle kulturer blir kvinner eldre enn menn. [6] I de vesteuropeiske land har kvinnenes gjennomsnittlige levealder økt med tre måneder hvert år siden 1840. Da var det svenske kvinner som hadde den høyeste levealder – 45 år. I dag ligger Japan på topp, der kvinner kan forvente å bli 85 år.

Denne utviklingen skyldes en kombinasjon av redusert spedbarnsdødelighet og mindre dødelighet blant de voksne. [7] På 1950-tallet ble penicillin og poliovkasine tatt i bruk for store folkegrupper, noe som betydde en revolusjon for folkehelsen. I dag gir stenter, pacemakere og hjertestartere nytt liv for millioner av mennesker, som for en generasjon siden ville ha dødd.

Samtidig med at vi lever stadig lenger, fødes det i Vesten færre barn enn før. For første gang i menneskehetens historie kommer antall eldre i Vesten til å overstige antall barn. Flere besteforeldre må altså dele på færre barnebarn.

I utviklingslandene er situasjonen en annen. De opplever også at de gamle lever lenger, men samtidig har de en ungdomsboom uten sidestykke, som trekker gjennomsnittsalderen ned. På samme tid som andelen ungdommer i mange utviklingsland er i ferd med å nå 20 prosent av befolkningen, utgjør andelen over 60 år i flere europeiske land det samme prosenttallet. Vi kan bare spekulere på hvilke sosiale og politiske konsekvenser dette vil kunne få. De mest pessimistiske snakker om «krigen mellom generasjonene». Idet 68-erne i Europa og USA pensjonerer seg og trekker stigen opp etter seg, kommer en tallrik og sint ungdomsgenerasjon fra de fattige land og vil ha del i velstanden.

Siden år 2000 har den amerikanske journalisten Dan Buettner og en forskergruppe arbeidet med å kartlegge hvor i verden folk lever lengst – og hvorfor. De har utpekt fem steder til såkalte «blå soner», der innbyggerne har spesielt høy levealder. Det er Okinawa i Japan, Ikaria i Hellas («øya der folk glemmer å dø»), Sardinia i Italia, Loma Linda i California (adventister) og Nicoya i Costa Rica. Studiet av innbyggerne på Ikaria viser at forekomsten av kreft er 20 prosent lavere enn i resten av verden, forekomsten av demens er 75 prosent lavere, hjerte-kar-sykdommer forekommer svært sjelden, og nesten ingen har hørt om depresjoner.

Forskerne har funnet ni fellestrekk ved livsstilen i disse områdene: naturlig og moderat fysisk mosjon; følelse av mening med livet; lavt stressnivå; måltider som demper sulten, men ikke gjør deg stappmett; plantebasert kosthold; litt vin hver dag (ikke adventistene); tilhørighet til et trosbasert fellesskap; gode familieforhold og et godt sosialt nettverk. I tillegg sier forskerne at for å bli 100 år må du også ha vunnet i det genetiske lotteriet.

I Norge er forventet levealder for menn antatt å stige fra 79 år i 2011 til 90 år i 2100. For kvinner er det tilsvarende tallet forventet å øke fra 83,5 til 93 år. [8] Med en gjennomsnittlig levealder på 81 år er Norge i dag på tiendeplass i verden, der Japan, Sveits, Australia, Island og Israel topper listen. Nederst finner vi Kongo, Guinea-Bissau og Sierra Leone, der gjennomsnittlig levealder er 49 og 48 år. [9]

Til forskjell fra alle tidligere tider kan vi ikke lenger snakke om en befolkningspyramide (få eldre og mange unge), men om et kvadrat, der den øverste delen blir stadig større. Dette er noe helt nytt i evolusjonshistorien. [10] Vi har ingen erfaringer med hva det vil si å leve i et slikt samfunn. Hva det vil få å si for velferd, fordeling, produksjon, kultur og politikk har vi ennå ikke for alvor begynt å snakke om.

Fra gammel til senior

Begrepet aldring handler om minst fire ting. Biologisk aldring er en prosess, der kroppslige endringer skjer, som til slutt ender med døden. Vår biologiske klokke tikker trofast noen år, og så er det slutt. Psykologisk aldring handler om det som skjer med sinnet, om vår måte å tenke og føle på, vår måte å tilpasse oss på og mestre den fysiske aldringen. Sosial aldring beskriver vår plass og status i samfunnet i ulike livsfaser, og hvilke forventninger som er knyttet til vår sosiale rolle når vi blir eldre. Opplevd aldring sikter til hvor gammel vi selv føler oss. Her er det hyggelige budskap at jo eldre vi blir, desto relativt sett yngre kjenner vi oss. Syv av ti nordmenn i alderen 40 til 79 år føler seg yngre enn de er. Bare tre prosent føler seg eldre enn de er. I snitt føler vi oss 7,5 år yngre enn det fødselsattestene viser. [11] Og vi ønsker at vi var enda yngre. Kvinner mellom 40–79 år ønsker at de var 15 år yngre, menn i samme aldersgruppen at de var 21 år yngre. (Kvinner ser altså ut til å være mer fornøyd med å eldes enn menn.) Flere studier viser at det ser ut til å være en grunnleggende menneskelig følelse i alle kulturer at vi ikke bare ønsker å være yngre enn vi er, men at vi også føler oss yngre enn vi er. [12]

Det er et paradoks og i strid med alle grammatikalske regler at eldre mennesker er yngre enn gamle mennesker. Er det motviljen mot å bli gammel som gjør at vi bruker språket på denne måten? Et forsøk på å manipulere virkeligheten med ord.

Omkring 1970 mente folk flest her i landet at man ble eldre når man rundet 70 år. To–tre år senere var man gammel. I dag blir vi oppfattet som eldre vi er 65 år – og gammel når vi runder 80. Her er det forskjell på kvinner og menn. Menn mener at man blir eldre når man runder 63 år og gammel når man er 78. Kvinner er mer optimistiske og utsetter aldringen med tre år. De sier at vi blir eldre når vi er 66 år og gammel når vi passerer 81. [13] I USA snakker man om «de unge gamle»(65–74), «de gamle» (74–84) og «de eldste gamle»(85+). Ifølge Verdens Helseorganisasjons definisjon er man eldre når man runder 60 år, mens alle over 75 år er gamle. (Oldinger finnes ikke lenger.) Ingen av disse definisjonene er naturgitte, men avhenger av de sosiale, kulturelle og økonomiske forholdene i samfunnet. Ikke minst er tidspunktet for alderspensjonering viktig.

«Alle vil leve lenger, men ingen vil bli gammel,» sa Benjamin Franklin. Hvorfor er det slik? Hvorfor finnes det ingen gamlehjem lenger, bare aldershjem? Hvorfor er «gammeldags» ensbetydende med noe avleggs og utdatert? (Ordet «gammel» i seg selv er det jo ikke noe galt med.) Forklaringen er selvfølgelig at det å være gammel ikke gir noen sosial status i våre samfunn. De som har status er de yrkesaktive, folk «i sin beste alder», de supereffektive, de som gir jernet og gjør karriere, som har to hytter, tre mobiltelefoner og «kvalitetstid» sammen med familien. I et slikt samfunn blir gamle mennesker tatt av banen og sendt i garderoben, deretter hjem. Alderdommen lyder: Dere er for trege, for lite omstillingsvillige, for lite innstilt på å konkurrere, for tradisjonsbundne. Derfor innkalles vi verken til trening eller kamp, men må må pent finne oss en plass på tribunen – eller nyte det solbrente livet på Spanias eviggrønne golfmarker.

Motviljen mot å være gammel førte til at vi stilltiende vedtok at de eldre var yngre enn de gamle. Vi begynte å snakke om «de eldre» som om alle i denne kategorien var prikk like. Vi fikk eldreboliger, eldreomsorg, eldrepedagogikk, eldresenter og eldrekurs. Vi har hatt eldreopprør og eldregeneraler, og 2012 var EUs internasjonale år for aktiv aldring og solidaritet mellom generasjonene. Kanskje ikke så rart når man forventer «eldrebølgen», eller «eldretsunamien», som noen kalte det økende antall eldre som vil komme i det 21. århundret. [14]

Men «de eldre» lyder heller ikke bra lenger, det er som om begrepet har ligget så tett inntil «de gamle» at det er blitt bedervet. Noen begynte derfor å snakke om «det grå gull» eller «den tredje og den fjerde alder». Men det slo aldri helt an. [15] Det som for tiden ser ut til å være mest in er «seniorer» (et begrep vi har fått fra USA), selv om den opprinnelige betydningen av det latinske ordet senex var olding. (Derav senat – råd av eldre). Statens eldreråd ble til Statens seniorråd, og vi har fått Seniorsaken, senioruniversiteter, Senter for seniorpolitikk, seniorrådgivere, seniorgolf, seniordans (som er noe annet enn gammeldans), seniordating, og så videre. [16]

Bør vi avskaffe alderdommen?

Danskene Lone Kühlmann og Henning Kirk, hun journalist og han lege, ønsker å gjøre kort prosess. I boka Afskaf alderdommen (2012) foreslår de at vi slutter å snakke om «de eldre», men erstatter det med «de voksne». Tre kategorier – barn, unge og voksne – holder, mener de. Selv om det ut fra historiske forhold lar seg forklare, er det i dag meningsløst å opprettholde «de eldre» som en gruppe ved siden av voksensamfunnet. Begrepet oser av sykdom og svekkelse og signaliserer at alder i seg selv er noe suspekt. Vi mister blikket for godt voksne menneskers ressurser, hvis vi opererer med «en siste salgsdato», sier de to. Vi må derfor slutte å bruke alder som begrunnelse for å skille ut en gruppe mennesker fra de voksnes rekker, enten det er i helsevesenet, på arbeidsmarkedet eller i boligpolitikken.

Jeg forstår de to forfatternes begrunnelse for å ville avskaffe alderdommen, og jeg deler deres visjon om det aldersintegrerte samfunn. Men jeg tror de velger feil strategi. I alle samfunn og til alle tider har vi hatt ord for mennesker som har levd lenge. Jeg tror ikke det er mulig å ha bare ett begrep for å karakterisere hele voksenlivet, mens vi har to kategorier (barn – unge) for de første 18 årene. (Kühlemann og Kirk greier da heller ikke selv i sin bok å etterleve slagordet om å avskaffe alderdommen.) En slik sanering – hvis den lyktes – ville føre til at det språklige mangfoldet ble forringet, og etter hvert ville det helt sikkert dukke opp nye ord for å erstatte de vi hadde strøket.

Da har jeg mer tro på en annen strategi. La oss bruke de gamle begrepene, men la oss gjøre det med stolthet. Akkurat som afro-amerikanerne på 1970-tallet formet slagordet «Svart er vakkert»(«Black is beautiful»), slik bør også vi være stolte over at vi har nådd skjells år og alder. Da Maggie Kuhn i 1970 startet kampen mot aldersdiskriminering i USA, kalte hun sin aktivistgruppe for «De grå panterne» – etter gruppen «De svarte panterne». Et eksempel til etterfølgelse! La oss gi begrepet «de eldre» et utvidet innhold. Et innhold som også minner om hvor forskjellige vi er, hvor ressurssterke vi er og hvor mye erfaring vi har samlet. La oss bekjempe fordommene og den nedlatende stakkarsliggjøringen av oss. La oss protestere når politikere i sentimentale ordelag snakker om «våre eldre», som om de personlig sleper oss rundt og pleier oss. Vi slutter da ikke å være frie og selvstendige borgere selv om vi runder en viss alder.

Men som så ofte ellers, vi må begynne med oss selv. En studie fra Berlin tyder på at ingen har lavere tanker om eldre mennesker enn eldre selv. [17] Dette kan gå på helsa løs. En langtidsstudie fra staten Ohio, der deltakerne i undersøkelsen ble intervjuet seks ganger i løpet av 20 år om hvilke tanker de gjorde seg om det å bli eldre, viste oppsiktsvekkende resultater. De som så på alderdommen som meningsfull og hadde positive tanker om det å bli eldre, levde gjennomsnittlig syv og et halvt år lenger enn de som ikke ventet seg noe godt av alderdommen. Rapporten konkluderer med at «et positivt selvbilde og et positivt syn på alderdommen kan påvirke levetiden til et menneske mer enn konsekvensene av høyt blodtrykk og kolesterol». [18]

Den verdenskjente psykologen Ellen J. Langer, professor ved Harvard University, gjennomførte i 1979 et forskningsprosjekt som er blitt en klassiker i sosialpsykologien. Hun ønsket å finne ut mer om hvordan kropp og sinn henger sammen og hvordan helsen kan påvirkes ved å endre tanker og oppfatninger. Sammen med fire studenter laget hun, i et gammelt kloster i New Hampshire, et miljø som var nøyaktig slik det ville ha vært i 1959. Møbler, radio, svart-hvitt TV, aviser, tidsskrifter, mat og drikke – alt var slik det hadde vært 20 år tidligere. Langer presenterte dette som et forskningsprosjekt om erindring, der 16 menn i slutten av 70-årene og begynnelsen av 80-årene kunne tilbringe ei uke sammen for å snakke om fortida. Alle ble intervjuet og gikk gjennom grundige fysiske og mentale tester. Gruppen ble så delt i to, en forsøksgruppe og en kontrollgruppe. Det ble så tatt bilder av de to gruppene.

Forsøksgruppen skulle leve som om klokka ble skrudd tilbake til 1959. De skulle forsøke å tenke seg inn i hvem de var den gang og oppføre seg deretter. De fikk ikke ta med seg noe som var yngre enn 20 år inn i klosteret, verken aviser, bøker eller familiebilder. Ved ankomsten ble de bedt om å skrive en kort selvbiografi, fremdeles som om året var 1959, samt vise de andre i gruppen bilder av seg selv slik de hadde vært da. De fikk bare lov til å snakke om ting som hadde skjedd fram til september 1959 eller tidligere, bare høre på tilårskommen musikk og se på svart-hvitt TV.

Kontrollgruppen kom etter at forsøksgruppen hadde reist. De skulle bo i de samme omgivelsene, men fikk beskjed om å være seg selv slik de var nå (1979). De skulle minnes og snakke om livet slik det hadde vært 20 år tidligere, men skulle ikke forsøke å skru klokka tilbake.

Etter at oppholdet var over, ble alle testet grundig, slik de hadde blitt før de kom. Oppholdet hadde endret deltakerne i begge gruppene, men forandringene var størst i forsøksgruppen. Hørsel, syn og hukommelse ble forbedret, styrke og fysisk fleksibilitet likeså. De fikk større muskelmasse og ble rakere i ryggen. Noen kastet endog stokken. 63 prosent i forsøksgruppen og 44 prosent i kontrollgruppen skåret høyere på intelligenstester enn før de kom inn. Et uavhengig panel fikk se bilder av de to gruppene før og etter eksperimentet. Alle konkluderte med at de gamle så yngst ut på bildet som ble tatt ved slutten av oppholdet. Spesielt merkbart var dette for forsøksgruppen.

Denne studien endret Langers syn på aldring. «Jeg tror mindre og mindre på at biologi er skjebne,» sier hun i boka Å skru klokka tilbake (2009). [19] Vi lar oss påvirke av forventninger, både våre egne og andres. Hvis vi forventer at vi blir mer glemsomme med alderen, da blir dette en selvoppfyllende profeti. Hvis vi ser på en oppgave som umulig å løse, blir den umulig. «Vi vet ikke før vi har prøvd,» sier et gammelt ordtak. Ellen Langer vrir på dette og sier at vi vet ikke sikkert, selv om vi har prøvd. Det vi vet er at den måten vi prøvde på ikke gikk. Men det finnes kanskje en annen måte? Langer kaller dette «mulighetenes psykologi». «Hvis jeg aldri hadde undret meg på hva som kan være mulig, ville jeg heller aldri ha gjennomført studien om å skru klokka tilbake,» sier hun – «og jeg ville aldri ha blitt vitne til sinnets makt til å omskape».

Jeg tror det var George Bernard Shaw (1856–1950) som en gang sa: «Du ser verden slik den er og spør: Hvorfor? Jeg ser verden slik den kunne være og spør: Hvorfor ikke?» Det er i spennet mellom er og kunne være at vi lever våre liv.

Forhenværende

I et intervju i avisen Washington Post i 1968 lanserte den amerikanske psykiateren og geriateren Robert Butler begrepet «alderisme» («ageism»). [20] Det er fordommer mot og diskriminering av eldre mennesker fordi de har nådd en viss alder. Bakgrunnen for Butlers nye begrep var en sak fra et fasjonabelt strøk i Maryland, der en gruppe middelaldrende beboere protesterte mot at eldre mennesker også skulle kunne flytte inn. Det ville medføre en verdiforringelse av boligene. Dessuten hadde ikke de eldre behov for den høye standarden, med blant annet svømmebasseng, mente de velbeslåtte middelaldrende å vite.

Undersøkelser viser at forutinntatte holdninger til eldre er blant de sterkeste fordommer vi finner i den vestlige verden. Fire av fem forbinder synet av eldre mennesker med noe negativt. Akkurat som noen diskrimineres fordi de har feil hudfarge, slik diskrimineres også en gruppe mennesker fordi de har nådd en viss alder. Det kan være rigide aldersgrenser i arbeidslivet, eller mer subtile mekanismer som virker i det sosiale livet. «Han er 80 år og fremdeles helt åndsfrisk,» hører vi ofte. Ville man sagt dette om en 50-åring? Når blir man åndsfrisk – og når slutter man å være det? Eller: Det sies om noen at hun er forhenværende et eller annet. Forhenværende hva da? Forhenværende barn, student, sommervikar, styremedlem i borettslaget, foreldrerepresentant for klasse 7b – eller direktør? Gjett hva som blir valgt? Men livet er aldri forhenværende. Det er her og nå. Ellers er det ikke noe liv.

Jeg har et par ganger opplevd samtaler mellom pleiere og eldre pasienter som nesten ikke var til å skille fra samtaler mellom voksne og små barn. Pleierne brukte et babyspråk med overvennlig tonefall, uavhengig av den gamles mentale tilstand. Eller de snakket svært høyt og langsomt, selv om det ikke var noe i veien verken med hørselen eller forstanden hos den gamle. Det trenger ikke å være noe galt med hodet, selv om man bruker stokk.

Har du hørt at den innebygde glassverandaen blir kalt pensjonistkuvøse, at brillene henger i senilsnor rundt halsen, at den ekstra ferieuka er seniluke, og så videre. Noen synes sikkert dette er ustyrtelig morsomt, og at såpass får man tåle. Inntil en viss grense er jeg enig i det. Men når det blir mange slike morsomheter, blir det stereotype stempler heller enn oppfinnsomme formuleringer.

Hvorfor skal vi begynne å betale barnebillett på buss og tog når vi runder et visst antall år? Dette er diskriminering med positivt fortegn, og de fleste svelger pillen fordi den er sukret. Men budskapet er klart: Skal dere slippe inn i prisrabattenes rike, må dere bli som barn igjen. Og barn behandler man annerledes enn voksne. Det finnes et godt ord for dette: umyndiggjøring.

Hvorfor måtte vi inntil nylig ha legeattest når vi rundet 70 år for fortsatt å kunne kjøre bil? Alder er da ingen sykdom. Selvfølgelig kan gamle mennesker bli syke, men det kan alle bli. Risikoen for sykdom øker med alderen, det er riktig, men selv etter at man er blitt 100 år ligger risikoen for å utvikle demens på ca. 40 prosent. [21] Ca. 25 prosent av dem som de siste årene er omkommet i trafikkulykker, har vært mellom 18 og 24 år. De fleste unge menn. Ingen har forlangt årlig legeattest av dem av den grunn.

Hvorfor er det slik at ingen av de faste stortingsrepresentantene var over 66 år etter valget i 2009, selv om denne aldersgruppen utgjorde 13 prosent av befolkningen? (I 2001 og 2005 var 1 prosent av stortingsrepresentantene over 66 år.) Ikke bare er de gamle underrepresentert på Stortinget, det samme er tilfellet i landets kommunestyrer og i partienes sentralstyrer. Skyldes dette at gamle mennesker er uinteressert i politikk? Nei, tvert imot. Valgdeltakelsen blant eldre er svært høy, og faller litt først når vi har passert 80 år. De over 67 år benytter faktisk stemmeretten i større grad enn folk i alderen 30–49 år. Med unntak av politiske partier deltar de eldre mer i organisasjoner enn de yngre, og de bruker mer tid på å holde seg orientert om hva som skjer i politikken. Mens én av tre i alderen 30–49 år bruker mer enn én time hver dag på politikk i fjernsynet, er andelen to av tre for de over 67 år. De eldste bruker også mye mer tid på å lese om politikk i avisene. [22]

I 1967 vedtok Kongressen i USA en lov mot alderdiskriminering i arbeidslivet. [23] Her slås det fast at det i prinsippet er ulovlig både å nekte å ansette og si opp arbeidstakere på grunn av alder. De samme bestemmelsene gjelder for organisasjonene i arbeidslivet. EU vedtok i 2000 et lignende direktiv, og en rekke EU-land har vedtatt lover som forbyr diskriminering på grunn av alder på alle samfunnsområder. Akkurat likt med forbudet mot diskriminering på grunn av kjønn, etnisitet, religion, funksjonshemning eller seksuell legning.

I Norge fikk vi i 2004 en bestemmelse i arbeidsmiljøloven som forbyr «direkte og indirekte diskriminering på grunn av politisk syn, medlemsskap i arbeidstakerorganisasjon, seksuell orientering eller alder». [24] Vi mangler imidlertid et generelt vern mot diskriminering på grunn av alder. Likestillings- og diskrimineringsombud Sunniva Ørstavik argumenterer for at forbudet mot aldersdiskriminering bør utvides til å gjelde alle samfunnsområder, som for eksempel bolig, varer og tjenester, helse og utdannelse. Ørstavik mener vi må tenke helt nytt om alder. Vi må skape et samfunn som verdsetter ulike erfaringer og livsløp, og der det viktigste er hvem du er og hva du kan bidra med. [25]

Jeg tror samfunnet i langt større grad vil måtte innrette seg etter oss eldre i årene framover. Trafikklysene må skifte langsommere, trappetrinnene bli lavere, leselyset sterkere, bokstavene større, og så videre. Men enda viktigere vil bli vår rett til livsutfoldelse, til å være skapende, arbeidende og deltakende, til å eie vårt privatliv. (Kanskje er kjærlighetsopplevelser i alderdommen rikere enn i ungdommen, simpelthen fordi klangbunnen er en erfaringsfylde som ungdommen ikke har?)

Vi eldre har én eneste ting til felles: årene. Alt annet er forskjellig. Derfor lever vi på ulike måter. Noen ønsker å fortsette i arbeid til langt opp i årene og skal ha mulighet til det. Andre vil trappe ned tidlig eller arbeide deltid – og bør kunne gjøre det. Noen kan bo heime, mens andre vil trenge institusjonsplass. Forskjellighet, fleksibilitet og verdighet er viktige stikkord når vi skal bygge det aldersintegrerte samfunn.

Livslang og livsvid læring

Komponisten Hector Berlioz (1803–1869) sa en gang at «tiden er en stor læremester, men dessverre tar den livet av alle sine elever».

Det var i 1970 at UNESCO lanserte begrepet «livslang læring». Det betyr at læring skjer gjennom hele livet, ikke bare i formelle utdanningsinstitusjoner, men på alle livets arenaer («livsvid læring»). Kanskje burde vi også hatt et begrep for å betegne den læring som skjer når ulike generasjoner møtes. Vi kunne kalle det generasjonslæring.

Gamle mennesker er friskere enn noen gang, vi har tid og overskudd, vi har bedre utdannelse enn noen tidligere generasjon, vi har samlet kunnskap og livserfaringer fra et langt liv. Og vi kan fremdeles lære. Den amerikanske psykologen og geriateren Laura L. Carstensen sier dette om de eldres læring:

Kapasiteten for å behandle informasjon synker gjennom livet, men kunnskapene øker. De gamle lærer ikke like effektivt, men jo lenger du lever, desto mer lærer du. Langt opp i 70- og 80-årene øker vårt vokabular, og kunnskapene om verden øker. I et evolusjonært perspektiv var det ikke så mye nytt en trengte å lære når en var nådd voksenalderen, og derfor ble ikke informasjonsbehandling i høy alder prioritert. Men det å vite hvordan ting skulle gjøres hadde betydning for mulighetene til å overleve. Det at eldre mennesker i en gruppe er kyndige, avbalanserte og har god dømmekraft vil bidra til å øke gruppens evne til overlevelse. [26]

Sol Seim (1913–2000) var den tredje kvinnen som utdannet seg til psykolog her i landet. Hun er i dag mest kjent for sin banebrytende forskning om intelligens- og personlighetsutvikling gjennom livsløpet. I 1939 testet hun 125 elever ved Møhlenpris skole i Bergen. Hun tok vare på dette materialet og intervjuet igjen dem hun fikk kontakt med da de var 30, 58 og 68 år. Derved hadde hun framskaffet en studie av menneskers livsløp som er enestående, også internasjonalt. Før hun døde i 2000 overlot hun materialet til psykologene Per Kristian Haugen og Aase-Marit Nygård. De foretok en ny undersøkelse av gruppen i 2001, da deltakerne var blitt 74 år gamle. Nå var det 39 personer som var tilgjengelig og sa seg villig til å være med.

Konklusjonene på disse livsløpsstudiene kan summeres opp slik:

Jo eldre vi blir, desto mer forskjellige blir vi. De individuelle forskjellene er mye større i en forsamling eldre enn i en forsamling yngre mennesker.

Fram til 68 år viser intelligenstestene ingen tilbakegang for gruppen som helhet. Fra 68 til 74 år kan vi se en tilbakegang, men bare på oppgaver som krever ny problemløsning og resonnering, ikke på oppgaver som baserer seg på lærte ferdigheter. Undersøkelsen viser gjennomsnittsverdier. Noen trekker gjennomsnittet ned, mens andre viser markert forbedring i sine intellektuelle prestasjoner fra 68 til 74 år. (De som trekker gjennomsnittet ned har ofte dårlig fysisk helse, et svakt sosialt nettverk eller en negativ holdning til det å bli gammel.)

Forskjeller i intelligens og personlighet mellom kvinner og menn er størst i midtlivsfasen, mens kjønnsforskjellene er minst i tidlig tenårsalder og sent i livet. (De 30-årige kvinnene hadde litt lavere intelligens enn mennene, men når de ble testet som 60-åringer, hadde de tatt dette forspranget igjen.)

Våre personlighetstrekk ser i stor grad ut til å være stabile gjennom livet. Tidligere opplevelser bidrar til å forme alderdommen.

Følelseslivet modnes med alderen. Vi blir mindre pedantiske, mer tolerante og bedre følelsesmessig tilpasset. [27]

Sol Seim var selv et godt bevis på sine forskningsfunn. Hun var i fullt arbeid som seniorforsker ved Norsk gerontologisk institutt fram til hun var 84 år gammel. Til tross for sviktende syn og hørsel var hun aktiv som foreleser på konferanser både nasjonalt og internasjonalt. Sol Seim ønsket å avlive forfallsmyten, som sier at alt går nedover etter fylte 60 år. «Har du god fysisk helse kan alderdommen være din beste tid. (…) Modenhet gir visdom og gjør deg mer fordomsfri,» sa hun i et intervju med Aftenposten. [28] Seim argumenterte for en mer fleksibel pensjonsalder og mente at alle eldre som ønsket å arbeide, burde kunne gjøre det. På samme måte som det var kvinnekvotering i politikken, burde det også være alderskvotering. «Minst en over 70 år på alle partilister!», var hennes oppfordring.

Benjamin Franklin oppfant bifokale linser da han var 79 år, Goethe skapte noen av sine største verk de siste 25 årene av sitt liv, Cervantes var 68 da han skrev den andre delen av Don Quixote, Hamsun skrev Markens grøde da han nærmet seg 90, den gamle Bach skapte noen av sin fineste musikk i høy alder, og Beethoven overgikk seg selv i sine siste kvartetter. Bellini formet noen av sine største verk da han var gammel. Det samme gjorde Renoir, Cezanne, Bonnard, Goya, Picasso. Og slik kunne vi fortsette – lenge.

Sol Seims livsmotto var «Det er ikke hvordan du har det, men hvordan du tar det». Hennes råd var å akseptere at alderdommen etter hvert fører til svekkelse på noen områder. Vi kan ikke gjøre alt vi gjorde før, men vi kan kanskje gjøre noe annet? Dessuten bør også det svake kunne ha en plass i våre liv, slik den finske dikteren Eeva Kilpi skriver:

Som om den skal være i meg,

denne mengden av plage,

om ikke i sjelen, så i kroppen,

om ikke i skuldrene, så i hoften,

om ikke i brystet, så i knærne.

Tappert lever det i meg, det svake

og slåss for sin eksistens.

Kanskje det er et uutforsket alternativ,

et annet slags liv, som vi med vår effektivitet

har føyset bort,

en følsom og øm form for liv

som gråter i oss. [29]