M.R. Hall

2

Post mortem

De dødes stemme

Oversatt av Anita Garmannslund

M.R. Hall

2

Post mortem

De dødes stemme

Oversatt av Anita Garmannslund

Prolog

Det første liket Jenny noen gang hadde sett, var bestefarens. Hun hadde sett på at bestemoren, gråtende i et sammenbrettet lommetørkle, trakk øyelokkene ned over de livløse øynene hans. Og deretter, da moren rakte ut hånden for å trøste bestemoren, hadde hun bryskt skjøvet den bort. Det var en reaksjon hun aldri kunne glemme: anklagende, hjerteløs og fullstendig ærlig. Og selv som elleveåring hadde hun oppfattet, i dette øyeblikket og i utvekslingen av blikk som fulgte, en bitter og skammelig historie som skulle sette sitt preg i den eldre kvinnens ansiktstrekk helt til hun også, sju år senere, rykket ufrivillig til i kroppen i nøyaktig den samme sengen.

Da hun sto bak faren ved graven idet kisten ble senket klosset ned i jorden, slo det henne at de voksnes taushet omkring henne rommet noe så fryktelig, så virkelig, at det ga henne kvelningsfornemmelser og fikk tåreflommen til å stanse opp.

Det var først mange år senere, da hun var kommet godt opp i den problematiske voksenalderen, at følelsene i disse to scenene utkrystalliserte seg i en erkjennelse: at i dødens nærvær er menneskene på sitt mest sårbare når det gjelder sannheten, og at i sannhetens nærvær er de på sitt mest sårbare når det gjelder døden.

Det var denne innsikten, som hun hadde fått den kvelden hun fikk overrakt eksmannens skilsmissepapirer, som hadde hindret henne i å kjøre utfor en klippe eller å hoppe foran et ekspresstog. Kanskje klarte hun å overbevise seg selv om at de makabre tankene som forfulgte henne, ikke var annet enn veiskilt på en farlig og stupbratt vei der hun tross alt ville klare å lose seg trygt frem.

Seks måneder senere var hun fortsatt langt fra målet, men likevel mye nærmere enn hun hadde vært den kvelden da bare et glimt av et minne, fremkalt av altfor mye vin, hadde rykket henne bort fra avgrunnen. Ingen som så henne nå, ville tro at noe noensinne hadde vært i veien. Denne klare junimorgenen, den første dagen i den nye jobben hennes, var hun tilsynelatende på høyden av sin karriere.

1

TENÅRINGSTYRANN FUNNET HENGT

Danny Wills (14) ble funnet hengt i vindusgitteret på rommet sitt i Portshead Farm sikrings- og forbedringsanstalt. Han ble funnet av Mr. Jan Smirski, vaktmester ved den private anstalten, som var kommet for å undersøke et tett toalett.

Wills, som var av flerkulturell opprinnelse, hadde bare sonet ti dager av en fire måneder lang forvarings- og forbedringsdom idømt av Severn Vale ungdomsrett. Politiet ble tilkalt til åstedet, men førstebetjent Alan Tate i kriminalpolitiet sier at han ikke har noen grunner til å mistenke at det har skjedd noe kriminelt.

Danny var sønn av Simone Wills (29), og den eldste av seks søsken, som ifølge de nærmeste naboene ikke hadde samme far.

Hans kriminelle løpebane besto av narkotikaforbrytelser, ordensforstyrrelser og voldsbruk. Fengselsdommen skyldtes et voldelig tyveri av en flaske vodka fra Alis brennevinsutsalg i Broadlands Estate, Southmead. Under ranet truet Wills butikkinnehaveren, Mr. Ali Khan, med en jaktkniv og sa han skulle «skjære ut pakkishjertet» hans. Da han begikk forbrytelsen, hadde han brutt et portforbud og en straff for antisosial atferd, ilagt bare to uker tidligere, på grunn av besittelse av crack-kokain.

Stephen Shah fra Southmead velforening sier at Wills var «en beryktet tenåringstyrann og en trussel, og at hans død burde være en lærepenge for alle unge bråkmakere.»

Bristol Evening Post

Danny Wills’ kortvarige liv ebbet ut like før daggry en strålende vakker vårmorgen lørdag 14. april. Han ble, muligens ved en skjebnens tilfeldighet, fjorten år og like mange dager og fikk dermed den tvilsomme æren av å være det yngste fengselsdødsfallet i moderne tid.

Ingen – med unntak av moren hans og den eldste av de tre søstrene – felte en tåre over hans bortgang.

Dannys 41,3 kilos lik var innpakket i hvit plast og lå på en båre i en korridor på likhuset i Severn Vale District sykehus hele helgen.

Klokken åtte mandag morgen kom overlege i patologi, dr. Nick Peterson, en mager, maratonløpende førtifemåring og kastet et raskt blikk på de loddrette blåmerkene på halsen. Han kom frem til at det var selvmord, men reglene krevde like fullt at det ble utført en fullstendig obduksjon.

Senere samme ettermiddag havnet Petersons kortfattede rapport på skrivebordet til Harry Marshall, Severn Vale Districts likskuedommer. Der sto det:

I

Sykdom eller tilstand |
som førte direkte til dødsfallet | a) Asfyksi grunnet kvelning
Forutgående årsaker | b) Ingen
II
Andre vesentlige tilstander |
som bidro til dødsfallet, |
men som IKKE er relatert |
til sykdommen eller tilstanden |
som forårsaket det | Ingen
Sykelige tilstander påvist |
som etter patologens syn |
IKKE bidro til dødsfallet | Ingen
Er det nødvendig å utføre |
ytterligere laboratorie- |
undersøkelser |
som vil få betydning for |
dødsårsaken? | Nei

Kommentarer

Denne fjorten år gamle gutten ble funnet innelåst på rommet sitt i en sikrings- og forbedringsanstalt, hengende i en løkke satt sammen av et laken. Loddrette blåmerker på halsen, ingen brudd på tungebeinet og lokalt vevsvinn i hjernen er forenlig med selvmord.

Harry var en livstrett 58 år gammel mann som strevde med vekten, et mildt tilfelle av angina og den økonomiske byrden som fulgte med fire tenåringsdøtre. Han innledet som ventet en rettslig høring tirsdag 17. april, som han umiddelbart utsatte, i påvente av videre etterforskning. Han foretok et nytt rettslig avhør to uker senere, den 30. april, og i løpet av dagen forhørte han flere av medarbeiderne ved sikrings- og forbedringsanstalten. Etter å ha hørt deres innbyrdes bekreftende redegjørelser, rådet han de åtte medlemmene i juryen til å avsi en kjennelse om selvmord.

På den andre dagen for den rettslige høringen imøtekom de rådet hans.

Onsdag 2. mai bestemte Harry seg for ikke å innlede et rettslig avhør om dødsfallet til den femtenårige narkotikamisbrukeren Katy Taylor, og underskrev i stedet en dødsattest som bekreftet at hun døde som følge av en overdose av intravenøst tilført heroin. Dette skulle bli hans siste betydningsfulle handling som Hennes Majestets likskuedommer. Trettiseks timer senere, da kona hans våknet etter en usedvanlig fredfylt nattesøvn, fant hun ham livløs ved siden av seg i sengen. Familiens lege, en mangeårig venn, var glad for å kunne tilskrive dødsfallet naturlige årsaker – et hjerteinfarkt – og sparte ham dermed for en uverdig obduksjon.

Harry ble kremert en uke senere, på samme dag og i det samme krematoriet som Danny Wills. Medarbeideren som hadde ansvaret for å koste asken og beinrestene ut av forbrenningskolben i kremasjonsovnen og opp i etterbrenningsdelen for finmaling, var som vanlig alt annet enn samvittighetsfull og dermed inneholdt urnene som ble overlevert de to familiene, en blanding av levningene etter flere avdøde. Harrys urneaske ble spredd i et hjørne av et jorde i Gloucestershire, der han og kona en gang hadde svermet. I en rørende, improvisert seremoni leste begge døtrene høyt fra Wordsworth, Tennyson, Gray og Keats.

Dannys levninger ble spredd i krematoriets minnelund. På marmorplaketten som befant seg blant rosebuskene, sto det «Skjønnhet for aske», men av hensyn til alle religioner, bortsett fra den som hadde bidratt med disse trøstende og inspirerende ordene, var Bibel-referansen blitt fjernet.

Harry ville ha smilt av det, han ville ha ristet på hodet og undret seg over de smålige, usle personene som bestemte hvilken del av sannheten andre skulle få vite.

2

Jenny Cooper, en tiltrekkende, men ikke slående vakker, kvinne i begynnelsen av førtiårene, satt med et bestemt, trassig ansiktsuttrykk tvers overfor dr. James Allen. Den kommunale psykiateren måtte være minst ti år yngre enn henne, tippet Jenny, og han gjorde sitt beste for ikke å føle seg truet av henne. Hvor mange høyt utdannede kvinner kunne han egentlig støte på her på det lille, moderne sykehuset i Chepstow – en avkrok, for å si det mildt?

«Du har ikke opplevd noen panikkanfall den siste måneden?» Den unge legen bladde gjennom de mange sidene i Jennys journal.

«Nei.»

Han skrev ned svaret hennes. «Har det noen gang vært på nippet?»

«Hva mener du?»

Han løftet blikket med et tålmodig smil. Jenny la merke til den snorrette hårskillen og det omhyggelig knyttede slipset, og undret seg over hva det var han undertrykte ved seg selv.

«Har du støtt på noen situasjoner som har utløst panikksymptomer?»

Hun tenkte tilbake på de siste ukene og månedene: Hvor nervøs hun hadde vært for jobbintervjuene, hvor overlykkelig hun hadde blitt over å bli utnevnt til likskuedommer, den impulsive beslutningen om å kjøpe et hus på landet, utmattelsen ved å flytte uten hjelp og den overveldende skyldfølelsen ved å ha handlet så utelukkende i egen interesse.

«Jeg antar …» Hun nølte. «De gangene jeg er mest engstelig, er når jeg ringer til sønnen min.»

«På grunn av …?»

«Muligheten for at faren hans tar telefonen.»

Dr. Allen nikket, som om dette var godt innenfor hans grenseløse erfaringsområde.

«Kan du være litt mer konkret? Hva er det du frykter?»

Jenny kastet et blikk ut av vinduet i første etasje, ned på hageflekken og den grønne, sterile sirligheten som forpurret dens hensikt.

«Han dømmer meg … Selv om det var hans utroskap som gjorde slutt på ekteskapet vårt, han som insisterte på at jeg skulle fortsette karrieren samtidig som jeg prøvde å være mor og hans beslutning å kjempe om foreldreretten. Han dømmer meg likevel.»

«Hva er dommen hans?»

«At jeg er egoistisk og mislykket.»

«Har han sagt det til deg med rene ord?»

«Det trenger han ikke.»

«Du sier at han oppmuntret deg i karrieren … Er dette en dom du avsier over deg selv?»

«Jeg trodde dette var psykiatri, ikke psykoanalyse.»

«Det må ha vært vanskelig å miste foreldreretten over sønnen din?»

«Vel, jeg mistet jo ikke ham, jeg samtykket bare i at han skulle bo hos faren.»

«Men det var det han ville, var det ikke? Sykdommen din rokket ved hans tillit til deg.»

Hun sendte ham et blikk som var ment å signalisere at nå var det nok. Hun hadde ikke behov for at en tretti år gammel kvakksalver skulle fortelle henne hvorfor nervene var tynnslitte. Hun trengte bare en ny resept på Temazepam.

Dr. Allen betraktet henne tankefullt og vurderte henne som et problem som måtte løses, det var tydelig.

«Du tror ikke at det er fare for at du tøyer strikken for langt ved å takke ja til denne stillingen?»

Jenny svelget i seg ordene hun gjerne ville ha slengt mot ham og tvang frem et tolerant smil.

«Jeg har tatt denne stillingen fordi den er forutsigbar, trygg og lønnet. Det finnes ingen sjef. Jeg står ikke til ansvar for noen.»

«Bortsett fra de døde … og familiene deres.»

«Etter femten år med barnevernsjuss vil de døde være en kjærkommen lettelse.»

Svaret hennes lot til å interessere ham. Han lente seg fremover med et alvorlig uttrykk, klar til å få det utdypet. Jenny avskar ham: «Hør her, symptomene blir stadig færre. Jeg kan jobbe, jeg kan fungere og lett medisinering hjelper meg til å gjenvinne kontrollen. Jeg setter pris på omtanken din, men du må da være enig i at jeg gjør alt for å få livet mitt på rett kjøl igjen.» Hun kastet et raskt blikk på klokken. «Og nå er jeg nødt til å dra på jobb.»

Dr. Allen lente seg tilbake i stolen, skuffet over reaksjonen hennes. «Hvis du ga det en sjanse, er jeg overbevist om at vi kunne gjøre litt fremgang og kanskje eliminere risikoen for at du får et nytt sammenbrudd.»

«Det var ikke et sammenbrudd.»

«En episode, da. En manglende evne til å takle situasjonen.»

Jenny møtte blikket hans, og det gikk opp for henne at til tross for at han var ung og keitet, nøt han makten han hadde over henne.

«Selvsagt ønsker jeg ikke at det skal skje igjen,» sa hun. «Jeg vil gjerne fortsette denne diskusjonen en annen gang, du har vært til stor hjelp, men nå er jeg nødt til å gå. Det er min første dag på kontoret.»

Han grep avtaleboken, overbevist om at det ville bli en ny avtale. «Jeg har en pasientgruppe her fredag om fjorten dager – hva med halv seks, slik at vi kan ta den tiden vi trenger?»

Jenny smilte og strøk det mørkebrune håret bort fra ansiktet. «Det passer perfekt.»

Mens han skrev ned avtalen, sa han: «Du har ikke noe imot at jeg stiller deg et par spørsmål til, bare for sikkerhets skyld?»

«Fyr løs.»

«Har du med hensikt brukt avføringsmiddel eller kastet opp i det siste?»

«Du har vært grundig.»

Han rakte henne et avtalekort mens han ventet på svaret hennes.

«Fra tid til annen.»

«Noen bestemt grunn?»

Hun trakk på skuldrene. «Fordi jeg ikke liker å føle meg tykk.»

Han kastet et ufrivillig blikk på beina hennes og rødmet svakt da han innså at hun hadde oppdaget det. «Men du er jo veldig slank.»

«Takk. Det fungerer åpenbart.»

Han kikket ned i notisboken i et forsøk på å skjule at han følte seg ille berørt. «Har du tatt noen ikke-reseptbelagte medisiner?»

«Nei.» Hun løftet opp den nye, blanke skinndokumentmappen. «Er vi ferdige nå? Jeg lover at jeg ikke skal saksøke.»

«Én ting til: Jeg leste i notatene fra timene du har hatt med dr. Travis at du har en tolv måneder lang glippe i barndomsminnene dine – fra du var fire til du var fem år gammel.»

«I notatene hans burde det også stått at fra jeg var fem til jeg ble trettifem, var jeg forholdsvis lykkelig.»

Dr. Allen foldet hendene tålmodig i fanget. «Jeg ser frem til å ha deg som pasient, Mrs. Cooper, men du bør være klar over at de solide forsvarsmurene du har bygd opp omkring deg selv, må rives ned før eller senere. Det er bedre at du velger tidspunktet, enn at det velger deg.»

Jenny ga ham et kort nikk og kjente at hjertet begynte å hamre. Det presset på i tinningene, og synsfeltet snevret seg inn på begge kanter. Hun reiste seg raskt opp og klarte å oppby tilstrekkelig sinne overfor denne svakheten til å kunne skyve bort den økende følelsen av panikk. I et forsøk på å lyde lett henslengt, men samtidig formell, sa hun: «Jeg er sikker på at vi vil komme godt overens med hverandre. Kan jeg få resepten min nå?»

Legen så på henne. Han strakte seg etter pennen. Hun kunne se at han hadde lagt merke til symptomene hennes, men han var altfor høflig til å kommentere det.

Jenny hentet tablettene på apoteket og tok to stykker sammen med en munnfull Sprite Light så snart hun hadde satt seg inn i bilen, mens hun sa til seg selv at hun bare var nervøs for den første dagen i den nye jobben. Mens hun ventet på at medisinen skulle virke, sjekket hun sminken i lommespeilet, og for én gangs skyld ble hun en smule oppmuntret over det hun så. Ikke verst, i hvert fall ikke på utsiden, og hun så yngre ut enn moren hadde gjort på samme alder.

Etter bare noen sekunder kjente hun at tablettene begynte å gjøre underverker. Musklene og blodårene slappet av, og varmen spredte seg gjennom henne som et glass Chardonnay på tom mage. Hun vred om tenningsnøkkelen og kjørte den tilårskomne Golfen ut fra parkeringsplassen.

Med Tina Turner ljomende fra stereoanlegget sneglet hun seg gjennom trafikken til rundkjøringen i utkanten av byen, svingte inn på motorvei M4 i retning øst og tråkket inn gasspedalen. Med solen i ansiktet formelig fløy hun over gamle Severn Bridge i 130 kilometer i timen. Tvillingtårnene, der broen var spent fast på mirakuløst vis ved hjelp av noen skarve stålkabler som ikke var mer enn noen tommer tykke, fremsto for henne som storslagne symboler på urokkelig styrke og håp. Da hun kastet et raskt blikk ut over det glitrende blå vannet som strakte seg langt ut i den uklare horisonten, prøvde hun å se positivt på ting. I løpet av et år hadde hun opplevd et følelsesmessig sammenbrudd som hadde tvunget henne til å slutte i jobben, hun hadde overlevd en bitter skilsmisse, mistet foreldreretten til tenåringssønnen sin og klart å starte på nytt med et nytt hjem og en ny jobb. Hun hadde fått seg en knekk, men ikke gått til grunne. Og hun var mer overbevist enn noen gang før om at det hun hadde gjennomgått, bare ville gjøre henne enda sterkere.

Mens hun manøvrerte seg gjennom trafikken i Bristol, følte hun seg uovervinnelig. Hva visste egentlig denne psykiateren? Hva hadde vel han kjempet seg gjennom?

Til helvete med ham. Hvis hun noen gang trengte flere tabletter, ville hun bestille dem via Internett.

Det nye kontoret lå i en falmet, georgiansk bygård i Jamaica Street, en tverrgate til den sørlige enden av Whiteladies Road. Etter å ha strevd med å finne en parkeringsplass i nærheten, måtte hun ta til takke med en et stykke unna. Bygningen kunne neppe kalles staselig. Den lå tre hus fra krysset til hovedveien og befant seg midt mellom en sjuskete, asiatisk nærbutikk og en enda mer medtatt aviskiosk på hjørnet. Hun nådde hovedinngangen og kastet et blikk på de to messingskiltene. Andre og tredje etasje rommet et arkitektkontor, Planter & Co., og den første etasjen var hennes: Hennes Majestets likskuedommer, Severn Vale District.

Det lød så formelt, så besteborgerlig. Hun var en førtito år gammel kvinne som fikk raserianfall, leste sladreblader på sengen, lyttet til reggaemusikk og røykte når hun hadde drukket for mye. Men nå sto hun her og hadde ansvaret for å etterforske alle unaturlige dødsfall i den nordlige delen av Bristol og i South Gloucestershire. Hun var likskuedommeren, et embete som ifølge hennes begrensede undersøkelser kunne spores tilbake til året 1194. Idet hun kjente at virkningen av Temazepam-tablettene begynte å avta, fisket hun ut nøkkelknippet hun hadde mottatt i posten, og låste opp døren.

Inngangshallen var nitrist og malt i en sykelig, lysegrønn farge. En mørk eiketrapp snodde seg opp til andre etasje og videre oppover, men det som kunne vært et staselig preg, var spolert av det fabrikkgrå teppet som dekket de ujevne gulvplankene. Det trøstesløse utseendet ble ikke bedre av de veggmonterte plastskiltene, som viste de besøkende vei ovenpå eller mot venstre, til døren som var delvis dekket av en gråskitten, matt glassplate og merket med «Likskuedommerens kontor.»

Innsiden av hennes nye domene var enda dystrere. Hun lukket døren bak seg, slo på lysrørlampene og tok et overblikk over det store, snuskete resepsjonslokalet. Hun noterte seg bak øret at det måtte pusses opp så snart som mulig. En eldgammel datamaskin og en telefon sto på et skrivebord som virket eldre enn henne selv. Bak det sto det en rad med grå arkivskap av tilsvarende årgang, samt en døende vindubladplante. I motsatt ende av rommet sto det to sammensunkne sofaer plassert vinkelrett rundt et lavt, billig salongbord, der et utvalg medtatte «Reader’s Digest»-blader var sirlig plassert. Høydepunktet var et høyt skyvevindu med utsikt over en rommelig lyssjakt der arkitektene ovenpå – antok hun – hadde plassert to laurbærtrær i potter og en elegant, moderne benk.

Det var tre dører i hallen: Én førte til et funksjonelt, nylig modernisert tekjøkken, en annen til garderoben og den tredje – en solid originaldør – førte til kontoret hennes.

Det beskjedne, 25 kvadratmeter store rommet kunne bare ha tilhørt en middelaldrende mann. I midten tronet et solid viktoriansk skrivebord overfylt av mapper og dokumenter. Flere mapper og løsrevne papirer var stablet på gulvet. En støvete persienne hang foran det som burde ha vært et praktfullt vindu med skodder, som vendte ut mot gaten.

To av veggene var dekket av bokhyller fra gulv til tak, fylt med «All England» og «Weekly Law Reports». På den siste veggen hang det tradisjonelle reproduksjoner av landlig idyll og golfmotiver, samt et immatrikuleringsbilde fra Jesus College, Oxford, fra 1967. Jenny studerte ansiktene til de langhårede studentene kledd i universitetskapper og hvite tversoversløyfer, og kunne peke ut Harry Marshall, en slank, ertelysten tenåring som lagde trutmunn i profil mot kamera, omtrent som en ung Mick Jagger.

Hun fikk øye på en halvfull kaffekopp som sto på kaminhyllen over en tilårskommen gassovn. Et makabert instinkt fikk henne til å løfte den opp og granske den tynne hinnen av mugg som fløt på overflaten. Hun så for seg hvordan Harry, fyldig og andpusten, hadde nippet til den bare noen timer før han døde, og et kort øyeblikk funderte hun på hvordan endeliktet i hennes egen karriere ville arte seg.

Blikket hennes falt på et blinkende lys på skrivebordet. En telefonsvarer som så ut som en levning fra 1980-årene, hadde to beskjeder. Hun satte fra seg koppen og trykket på play-knappen. Stemmen til en fortvilet ung kvinne som kjempet for ikke å gråte, lød sprakende i rommet: «Dette er Simone Wills. Det som ble sagt om meg i avisen, er ikke sant. Ingenting av det er sant … Og jeg ringte faktisk anstalten og fortalte dem hvordan Danny hadde det. Den kvinnen lyver hvis hun sier at jeg ikke gjorde det …» Hun avbrøt seg selv og hulket, før hun fortsatte gråtkvalt: «Hvorfor lot du meg ikke få vitne? Du sa til meg at jeg skulle få uttale meg. Du lovet …» Telefonsvareren pep, og avbrøt henne midt i setningen.

Den neste beskjeden var også fra Simone Wills. Med en mye mer behersket, bestemt stemme, sa hun: «Du gjorde en feil, og det vet du godt. Hvis du ikke har mot nok til å finne ut hva som skjedde, skal jeg gjøre det selv. Jeg skal sørge for at Danny får en rettferdig behandling. Du er en feiging. Du er like ille som alle de andre.» Klikk. Denne gangen kom Simone telefonsvareren i forkjøpet.

Danny Wills. Jenny husket at hun hadde lest om den unge fangen som hadde dødd i fengselet. Hun hadde fått inntrykk av at moren hans var narkotikamisbruker, en av de hjelpeløse personene fra arbeiderklassen som hun var blitt så vant til i sin tidligere jobb. Da hun hørte den sinte stemmen hennes, fremkalte det en ubehagelig følelse av déjà vu. Som advokat hadde den daglige rutinen bestått i å fjerne forsømte barn med makt fra deres udugelige og ofte voldelige foreldre, og hun hadde fått mer enn nok av hysteriske utbrudd. Som likskuedommer hadde Jenny håpet at hun kunne holde seg på en verdig og trygg avstand fra fortvilte og sørgende mennesker.

«Hallo?» En kvinnestemme ropte fra resepsjonen. «Er det deg, Mrs. Cooper?»

Jenny snudde seg og fikk øye på en kvinne i begynnelsen av femtiårene, med en velpleid, lysbleket bob-frisyre, som sto i døråpningen. Hun var liten, i godt hold uten å være overvektig, hadde på seg en beige regnkåpe og en elegant, mørkeblå drakt, og huden hennes var solbrun mot den hvite blusen.

«Alison Trent. Likskuedommerassistent.» Kvinnen smilte avmålt og rakte frem hånden.

Jenny smilte tilbake og håndhilste på henne. «Jenny Cooper. Jeg begynte å lure på om du fremdeles var her.»

«Jeg har ikke likt tanken på å komme hit siden Mr. Marshall døde. Jeg var usikker på om jeg burde røre noe.»

«Akkurat.» Jenny ventet på en nærmere forklaring, men Alison sa ikke noe mer. Hun kunne merke en viss usikkerhet, og til og med fiendtlighet, hos den andre kvinnen. «Men hvis du ikke har vært her, hvem har tatt seg av alle sakene de siste fire ukene?»

«Det har jeg gjort,» sa Alison og lød overrasket og en tanke indignert. «Jeg jobber ikke her. Kontoret mitt er på politistasjonen. Har de ikke fortalt deg det?»

«Politistasjonen? Nei. Jeg gikk bare ut fra …»

«Jeg jobbet i kriminalavdelingen tidligere. Ett av frynsegodene er at de ga meg et eget kontor. Litt finere enn dette, er jeg redd.»

Jenny så på henne med et halvt smil og tenkte at her var det en medarbeider som trodde at hun bare kunne fortsette slik hun var vant til. Men ut fra det Jenny allerede hadde sett, var det ikke aktuelt å tillate det.

«Jeg skal la deg få tid til å komme i orden før jeg fyller opp skrivebordet ditt med saker,» sa Alison. «Men det er ikke så mye som skjer for øyeblikket – bare de vanlige sakene fra sykehuset og et par trafikkdødsfall.»

«Du har vel ikke signert dødsattester?»

«Ikke personlig. Jeg ringer til Mr. Hamer, stedfortredende likskuedommer i Bristol Central. Han har godkjent dem for meg, og jeg skriver under etter fullmakt fra ham.»

«Jeg skjønner,» sa Jenny og begynte å danne seg et bilde av denne koselige ordningen. En stedfortredende likskuedommer i en annen del av byen som ikke engang tok seg bryet med å se på sakene og som stolte på en pensjonert politibetjent som sa at nærmere undersøkelser ikke var nødvendig. «Jeg vet ikke hva du er blitt fortalt, Mrs. Trent, men Justisdepartementet gjorde det klinkende klart for meg at jeg skulle overhale dette kontoret og gjøre det til en del av den moderne likskuedommertjenesten. Det første steget blir å samle alt under ett tak.»

Alison var lamslått. «Vil du at jeg skal jobbe her?»

«Det ville vært det mest fornuftige. Jeg vil gjerne at du henter det du har på stasjonen så snart som mulig. Sørg for å ta med mappen på Danny Wills. Og jeg vil gjerne se alle aktuelle saker nå i formiddag – ta en drosje om nødvendig.»

«Ingen har sagt et ord om dette til meg», protesterte Alison. «Jeg kan ikke bare slutte. Jeg har jobbet der i fem år.»

Jenny anla sin mest formelle tone. «Jeg håper prosessen ikke blir altfor krevende for deg, Mrs. Trent, men det må gjøres. Og det raskt.»

«Som du vil, Mrs. Cooper.» Alison snudde seg brått, marsjerte ut i resepsjonen og satte kursen mot utgangsdøren.

Jenny lente seg mot skrivebordet og tok et overblikk over situasjonen. Dette var enda en ting hun ikke hadde regnet med: en vanskelig underordnet, utvilsomt misunnelig og såret av hundre forskjellige årsaker. Hun bestemte seg for å gjøre sin autoritet gjeldende fra første stund. Det aller viktigste for å kunne gjøre en god jobb var lojalitet og respekt fra medarbeidernes side.

Det var på tide å prioritere. Kontoret trengte sårt en vask, men det måtte vente. Den mest presserende oppgaven var å pløye gjennom Marshalls papirer for å se hva hun måtte ta tak i.

Men først trengte hun kaffe. Sterk kaffe.

Hun fant en brasiliansk kafé, Carioca’s, like rundt hjørnet i Whiteladies Road, der de solgte ristretto-espresso og små vaniljekremterter i munnfullstørrelse. Hun kjøpte én av hver og var tilbake på jobb etter ti minutter.

På gulvet ved siden av skrivebordet fant hun en stabel med et tjuetalls saksmapper, og hver av dem inneholdt en dødsattest som var signert i løpet av de siste dagene Marshall levde. Alle var tilsynelatende rutinesaker, for det meste sykehusdødsfall som ventet på å bli innlemmet i hvilket manuelt arkivsystem det nå var Alison pleide å bruke.

Oppå skrivebordet lå det to uryddige hauger med saksmapper. Den første haugen inneholdt papirer og kvitteringer som hadde med kontorregnskapet å gjøre. Et brev fra de lokale myndighetene – instansen som av historiske årsaker ansatte likskuedommeren og betalte hans eller hennes lønn og utgifter – minnet Marshall om at innleveringsfristen for årets regnskap for lengst hadde gått ut.

Den andre haugen besto av et tilfeldig utvalg av saker, og noen av dem var flere år gamle. Øverst i bunken lå det en gjennomsiktig plastlomme full av avisutklipp fra begynnelsen av 1990-tallet, og alle omhandlet saker som Marshall hadde etterforsket. Han hadde markert avsnitt i de fleste av dem. Noen var nøye klippet ut, andre var revet skjødesløst ut, men alle var datert.

Innimellom alt dette fisket Jenny frem en bunke personlige brev som lå under et gammeldags blekkhus: kredittkortregninger, bankutskrifter og en purring fra tannlegen. Hun luket ut søppelet, samlet sammen resten og så seg omkring etter en konvolutt som var stor nok til å få plass til alt. Hun lette gjennom de rotete skrivebordsskuffene og fant brukne blyanter, binderser og oppsamlede vevsrester, men ingen konvolutter. Da hun hadde gjennomsøkt alle skuffene og skulle til å gi opp, la hun merke til en mindre dyp, men mye bredere skuff like under kanten på skriveoverflaten. Hun dro i håndtaket. Det var låst. Hun kikket seg omkring etter en nøkkel og fikk øye på en penneholder av plast, som inneholdt et utvalg istykkertygde kulepenner. Hun helte innholdet ut over skrivebordet, og blant støvet og småpengene fant hun det hun lette etter.

Hun trakk ut skuffen. Her var det konvolutter i alle tenkelige størrelser, men også en av de etter hvert så kjente saksmappene. Hun la raskt alle brevene ned i en fôret konvolutt og skrev «Mrs. Marshall» utenpå. Deretter åpnet hun saksmappen.

Øverst i den tynne bunken av dokumenter lå det en kopi av en dødsattest som var datert 2. mai. Det var et B-skjema: en meddelelse fra likskuedommeren til fødsels-, døds- og ekteskapsregisteret om at det var blitt foretatt en obduksjon, og at en rettslig undersøkelse ikke var nødvendig. Den avdøde het Katherine Linda Taylor, var femten år og tre måneder gammel og bodde i Harvey Road 6 i Southmead. Dødsfallet hadde funnet sted i Bridge Valley, Clifton – den spektakulære kløften som Clifton hengebro spenner over. Jenny tenkte straks på de mange selvmordskandidatene som hoppet fra broen hvert år, men dødsårsaken var oppgitt til å være «intravenøs overdose av heroin.» I rubrikken for kremasjonsattest sto det ingenting, bortsett fra ordet «begravelse».

Nysgjerrig bladde Jenny videre og fant en to sider lang, håndskrevet politirapport, med svulstig språk og grammatiske feil, skrevet av politibetjent Campbell. En tilfeldig forbipasserende hadde oppdaget det delvis råtnede liket av Katy i buskene omkring tretti meter fra hovedveien. Hun ble funnet i en sittende, sammenkrøket stilling, med en tom sprøyte ved siden av seg. Den døde jenta var blitt meldt savnet av foreldrene sju dager tidligere og var kjent for å skulke, stikke av hjemmefra og begå småforbrytelser.

Hun var ikke forberedt på det som kom etterpå: en kopi av et politifotografi som viste liket av Katy der det var blitt funnet. En liten, slank skikkelse kledd i jeans som ble holdt oppe av et bredt, hvitt belte, matchende høyhælte sandaler og en kort, rosa T-skjorte. De spede hendene, skjoldete av forråtnelse, holdt om de magre knærne. En manke av rufsete, lyst hår hang fremover og dekket ansiktet. Haken hvilte på brystet.

Jenny stirret forferdet på bildet en lang stund mens hun fordypet seg i hver eneste detalj. Det var fargen på tenåringsjentas hud som fascinerte henne: de skinnende hvite sandalene mot den råtnende huden. I tankene skapte hun et bilde av hvordan scenen ville tatt seg ut om liket ikke var blitt funnet før noen uker senere: Ville det fortsatt ha vært vev, eller ville det bare vært et skjelett inni klærne?

Hun ristet av seg bildet og snudde arket, og forventet å finne en kopi av obduksjonsrapporten, men den var ikke der. Merkelig. Mønsteret i alle andre saker hun hadde sett så langt, var det samme: politirapporter, obduksjonsrapport og dødsattest. Og hvorfor var saksmappen nedlåst i en skuff?

Til tross for at hun hadde brukt mesteparten av de tre siste ukene på å lese seg opp på lover og regler i tilknytning til jobben som likskuedommer, følte Jenny seg på tynn is. Hun åpnet dokumentmappen og tok ut den allerede velbrukte utgaven av Jervis, likskuedommerens standardhåndbok og bibel. Den bekreftet mistanken hennes. Paragraf 8 (I) i Likskuedommerloven av 1988 slo fast at et rettslig likskue var påkrevd i tilfeller der dødsfallet skyldtes vold eller var unaturlig. Og det fantes neppe et mer unaturlig dødsfall enn et mulig selvmord eller en tilfeldig overdose, så hvordan kunne Marshall ha attestert det uten å gå gjennom den juridiske prosedyren?

Hun sjekket datoene: Liket ble oppdaget 30. april, politirapporten var datert 1. mai og dødsattesten var undertegnet 2. mai. Hun husket at Marshall døde senere i den første uken av mai. Kanskje han allerede følte seg uvel og tok noen snarveier. Eller kanskje han ganske enkelt ville skåne den døde jentas familie for prøvelsen ved et likskue. Uansett var det et opplagt brudd på reglene å unnlate å holde et likskue. Nøyaktig den sorten praksis alle likskuedommere ble instruert av Justisdepartementet om å slå ned på.

Alison kom tilbake en time senere. Jenny kjente en bølge av motvilje skylle over henne, selv før hun demonstrativt banket på den delvis åpne døren.

Hun prøvde å lyde blid. «Kom inn.»

Alison slepte med seg en tung nylonbag inn på kontoret og satte den fra seg på gulvet.

«Det var alt jeg kunne finne som har vært gjennomgått siden han døde. Sakene i de blå mappene øverst er fremdeles åpne. Vi får omtrent fem dødsfall om dagen i gjennomsnitt, noen ganger mer.»

«Takk. Jeg skal prøve å komme gjennom dem.»

«Jeg har bestilt en varebil, men han kan ikke gjøre det før i morgen ettermiddag. Det er en hel haug med arkivskap. Jeg vet ikke hvor du har tenkt å plassere dem.»

«Jeg er sikker på at mye av det kan settes på lager,» sa Jenny og nektet å la seg påvirke av Alisons forurettede tone. «Så lenge vi har sakene fra de siste par årene her. Vi kommer uansett til å gjøre systemet datastyrt så å si med én gang.»

«Å?»

«Du har vel jobbet med datamaskiner?»

«Bare når jeg ikke har kunnet unngå det. Jeg har sett hvordan de bryter sammen.»

«Det finnes et standardsystem som alle likskuedommere blir pålagt å bruke. I fremtiden skal alle allmennpraktiserende leger og sykehusleger underrette oss om alle dødsfall per e-post, ikke bare de dødsfallene de ikke kan utstede dødsattester for. Du vet at Harold Shipman klarte å myrde tohundreogfemti pasienter, uten at én eneste sak havnet på likskuedommerens bord?»

«Det ville aldri ha skjedd her. Vi kjenner alle legene i vårt område personlig.»

«Det var nettopp litt av problemet.» Jenny fullførte resonnementet: «Jeg avskyr byråkrati mer enn noen, men misbruk av tillit var årsaken til at han havnet i rekordbøkene.»

Alison rynket pannen. «Jeg kunne vel ikke forvente at alt skulle fortsette som før. Det er bare menneskelig å ville forandre på ting.»

«Jeg håper vi vil komme godt overens, Mrs. Trent.» Alisons ansikt var fortsatt uttrykksløst. «Jeg har hørt mye positivt om deg. Intervjupanelet mitt sa at Mr. Marshall mente du var uunnværlig. Det vil sikkert jeg også synes.»

Den eldre kvinnen myknet en smule, og det stramme preget forsvant fra ansiktet hennes. «Beklager at jeg virker litt anspent, Mrs. Cooper.» Hun gjorde en pause. «Mr. Marshall og jeg ble gode venner i årenes løp. Han var en så hyggelig mann. Brydde seg om alle. Jeg har ikke vært her inne siden …» Hun sa ikke noe mer, og det var en liten brist i stemmen hennes.

«Det forstår jeg.» Jenny smilte, oppriktig denne gangen, og Alison smilte tilbake.

Den anspente stemningen mellom dem avtok. En uskreven våpenhvile var erklært.

Alison kastet et blikk på det tomme pappkruset som sto på Jennys skrivebord. «Har du lyst på en kopp kaffe til? Jeg skulle til å hente en til meg selv. Beklager at det er så tomt på kjøkkenet. Jeg kan stikke ut og fylle opp lageret senere.»

«Takk.» Jenny grep håndvesken sin på jakt etter lommeboken.

«Det går bra, jeg kan betale dem.»

«Nei, jeg insisterer.» Jenny fant frem en tjuepundseddel og rakte den til henne. «Det burde rekke til de andre tingene også.»

Alison nølte et kort øyeblikk før hun tok imot pengeseddelen, og så brettet hun den takknemlig sammen og la den i lommen på regnkåpen. «Takk skal du ha, Mrs. Cooper.» Hun lot blikket gli omkring i rommet. «Jeg går ut fra at du vil fiffe opp dette rommet litt. Det har ikke vært rørt på årevis.»

«Jeg lar det hvile et par dager og ser om jeg blir inspirert.»

«Harry sa alltid at han skulle pusse opp, men det ble aldri noe av. Han hadde vel nok å stri med i livet, antar jeg, med kone og fire døtre på skole og universitet. Han fikk barn ganske sent også.»

Jenny husket bildet av Katy Taylor. «Før du går, Mrs. Trent …»

Hun strakte seg etter mappen.

«Kall meg gjerne Alison.»

«Selvfølgelig …»

«Ta det med ro, jeg kan kalle deg Mrs. Cooper. Jeg foretrekker det uansett.»

«Det er opp til deg,» sa Jenny, lettet over at hun var blitt spart for bryet med å insistere på den formelle tittelen. Hun kunne ikke fordra å bli tiltalt ved fornavn på jobb. Hun åpnet mappen og tok ut dødsattesten. «Jeg fant denne nedlåst i en skuff.»

«Jeg husker det. Den unge jenta som tok overdose.»

«Det er et par ting som virker underlig ved dette. Det er ingen obduksjonsrapport, og hvis det er en mulighet for at det var selvmord, burde det vært holdt et likskue.»

Alison reagerte med overraskelse. «Politiet nevnte ingenting om selvmord. Sprøytenarkomane tar stadig vekk livet av seg ved et uhell.»

«Det er likevel et unaturlig dødsfall.»

«Mr. Marshall likte ikke å uroe de pårørende når det ikke var noe å oppnå ved det. Hva var poenget?»

Jenny unnlot å begi seg ut på en forklaring. Det ville kreve mer enn en rask gjennomgang av Likskuedommerloven for å friske opp assistentens kunnskaper.

«Hva med obduksjonsrapporten? Han kan ikke ha underskrevet en dødsattest uten å ha sett en obduksjonsrapport.»

«Han hadde ikke noe valg. Vi er heldige hvis vi får en skriftlig rapport tre uker etter et dødsfall. Patologen pleide å ringe ham med resultatene av obduksjonen, og så kom papirene etter hvert.»

«Tre uker?»

«Det er det offentlige helsevesenet vi snakker om her.»

Alisons telefon ringte. «Unnskyld meg.» Hun fisket den opp av lommen og svarte. «Likskuedommerens kontor … Hallo, Mr. Kelso … Jeg forstår … Selvfølgelig. Jeg skal gi Mrs. Cooper beskjed med én gang … Ja, hun har nettopp begynt. Ja, det skal jeg.» Hun la på og snudde seg mot Jenny. «Det var en medarbeider fra akuttmottaket på Vale. En femtifire år gammel hjemløs mann var død ved ankomst. Mistanke om leversvikt. Obduksjon i ettermiddag.»

«Og en rapport i neste måned?»

«Jeg kan gi deg nummeret til likhuset om du vil, så kan du ringe dem og presentere deg.»

Hun lette etter en papirlapp og skrev ned et Bristol-nummer. «På dette nummeret kommer du direkte til dr. Petersons telefonsvarer – patologen. Han er vanligvis flink til å ringe tilbake.»

Jenny kastet et nytt blikk på mappen og kjente en vag uro i mageregionen. Uansett hvilke motiver Mr. Marshall hadde hatt, var hans håndtering av saken mildest talt skjødesløs, og det var hennes ansvar å rydde opp i rotet hans.

«Nei, jeg tror det er best jeg avlegger ham et personlig besøk for å se om vi kan få litt fortgang i saken.»

«Du kan jo prøve,» sa Alison. «Vil du fortsatt ha kaffen?»

Jenny reiste seg fra stolen og grep håndvesken. «Jeg venter til jeg kommer tilbake.»

«Har du vært i et likhus før?»

«Nei.»

«Bare for å advare deg – det kan bli et sjokk. Ikke ti ville hester kunne dratt Mr. Marshall ned dit.»

Alison ventet til hun hørte at Jennys fottrinn forsvant ut gjennom hovedinngangen i bygningen, og deretter ble hun sittende lenge ved skrivebordet før hun stakk hånden ned i dokumentmappen og tok ut et tykt, innbundet dokument. Hun bladde gjennom sidene mens blikket flakket engstelig i retning døren, som om hun fryktet at hun skulle bli oppdaget hvert øyeblikk. Ved lyden av stemmer i trappen skyndte hun seg å lukke dokumentet og legge det ned i dokumentmappen igjen. Lenge etter at stemmene hadde forstummet, ble hun sittende i stolen og stirre tvers gjennom resepsjonen mot kontoret der Harry Marshall skulle ha sittet, mens øynene brant av tårer som ikke ville komme.