Tore Aurstad

Ufo! Ufo!

Tore Aurstad

Ufo! Ufo!

Kapittel A

Kosmisk kvantefluktuasjon. Olbers paradoks. Singulariteter.

Den verste dagen i livet mitt, den aller, aller grusomste, var tretten komma åtte milliarder år etter universets begynnelse.

Men jeg må ta alt sammen fra begynnelsen av, nesten som i introen til Big Bang Theory. Første gang jeg så den, trodde jeg det skulle være en dokumentar om universets opprinnelse. Men så var det bare en komiserie. Tidenes nedtur.

Poenget er at for tretten komma åtte milliarder år siden oppsto alt ut av ingenting. Eller det vil si, kanskje av en sånn kosmisk kvantefluktuasjon. Det er ikke lett å forklare hva en kvantefluktuasjon er. Det er at megasmå partikler oppstår hele tida i et tomrom. Og det var det samme som skjedde med hele universet da det oppsto. For det var jo også superlite i begynnelsen. Men sånn var det bare. Universet oppsto ut av ingenting. Det er visst bare noe som skjer iblant. Ingen har peiling på hva som fantes før det. Eller om det fantes noe før det. Ingen vet om det var det eneste universet, eller om det bare var ett av mange. Uendelig mange, kanskje. Det har jeg grubla en del på.

I begynnelsen var alt samla i ett punkt, sier de. Før det fantes det ingenting. Ikke Karine, ikke mamma og pappa, ikke materie. Ikke energi. Ikke rom engang. Eller tid. Alt som fantes, fikk plass i ett uendelig lite punkt. Et sånt punkt heter en singularitet. I hvert fall oppsto hele universet i en eksplosjon av materie og energi. Men det var ingen vanlig eksplosjon. Den skjedde overalt på én gang. Og den kjempeeksplosjonen var bare starten på hele verdensrommet.

I begynnelsen var alle naturkreftene klistra sammen, på en måte. Det var ikke noen forskjell på tyngdekraften, den svake og den sterke kjernekraften og den elektromagnetiske kraften. Men etter hvert sank temperaturen. Da rev kreftene seg løs fra hverandre. Det gjorde at sykt mye energi slapp løs. Etter 10⁻³⁵ sekunder blåste hele universet seg opp. Og det noe så helt ekstremt også! I løpet av én million million million million milliondels sekund vokste universet fra noe som hadde fått plass i hånda mi, til å bli minst 10 millioner millioner millioner millioner ganger større. Etter denne inflasjonen begynte universet å utvide seg i et mer normalt tempo. Heldigvis.

På den tida hadde universet en temperatur på hundre tusen milliarder milliarder milliarder grader. Men etter tre minutter var det bare én milliard grader i universet. Da kom de enkleste atomkjernene. Etter tre hundre tusen år slo protoner og elektroner seg sammen og ble til atomer. Etter hvert var hele universet fullt av gass som besto av søttifem prosent hydrogen, tjuetre prosent helium og en liten dæsj deuterium og litium. I de neste tre milliarder årene var hele kosmos et sånt brennende, optisk tett univers. Optisk tett er at strålingen og gassen var så tett at det ikke gikk an å se noe. (Bortsett fra at det garantert ikke fantes noen der da som kunne ha sett noe.) Så begynte materie og energi å gli fra hverandre.

Verdensrommet var fylt med en ganske jevn gass. Men noen steder var den litt tettere enn andre. Der begynte gassen å klumpe seg. Så ble disse klumpene til babygalakser, og så vokste disse seg store, med DIGRE svarte hull i midten. Vi bor i Melkeveien. Det er yndlingsgalaksen min. I stjernene oppsto det tyngre grunnstoffer som karbon, oksygen, magnesium og jern. Stjerna vår heter sola. Sola oppsto for omtrent fem milliarder år siden ut av en sånn sky av gass. For omtrent fire milliarder år siden var det stjernesystemet vi bor i, nesten ferdig.

Jorda vår lå i passe avstand fra sola. Vann verken fordampa eller frøys til is, men holdt seg flytende, og temperaturen var sånn at karbonbasert liv kan oppstå og trives. Karbon er det femtende mest vanlige grunnstoffet, og innmari viktig for alle levende vesener. Det er fordi at karbon har lett for å slå seg sammen med andre atomer sånn at det kan bli for eksempel proteiner og DNA.

I den første tida var jorda varm og uten atmosfære. Men tida gikk jo, og så ble det kaldere. Og atmosfæren likna ikke den vi har i dag, akkurat. I begynnelsen besto ikke lufta av oksygen, men av andre gasser som ville ha vært giftige for oss som lever på jorda nå. Hvis vi hadde reist tilbake i en tidsmaskin, ville vi ha blitt kvalt og også fått blemmer og brannsår av alle de sterke syrene i lufta.

For 3,5 milliarder år siden oppsto det noe som ble kalt liv. Det skjedde bare én gang, så alt som noensinne har levd, har samme opphav en gang i fortida. Det vil si at vi er i slekt med ikke bare dyr, men også med for eksempel grantrær. Noen kjemikalier klumpa seg sammen og delte seg. Det kom også noen strukturer som greide å reprodusere seg selv og formere seg. I to milliarder år var sånne bakterieorganismer den eneste formen for liv. Ikke stort skjedde, egentlig, men så greide de blågrønne algene etter hvert å absorbere hydrogenet i vann og kvitte seg med oksygenet. De fant opp fotosyntesen. Fra da av ble lufta fylt av mer og mer oksygen. Og så kom det noen encellete eukaryoter. Det var helt enkle amøber, i grunn. Men etter hvert greide de å slå seg sammen i flere celler. Så gikk det enda et par millioner år, og plutselig muterte eukaryotene og ble til massevis av ulike former for høyerestående liv.

Da var det i gang! Plutselig oppsto det en haug med nye organismer. Det er bare å ramse opp. Bløtdyr. Leddormer. Leddyr. Pigghuder. Svamper. Nesledyr. På den tida oppsto alle de kjempeviktige anatomiske utformingene som organismer fremdeles bruker i dag. For eksempel kom det et lite markvesen som het Pikaia gracilens. Det hadde ryggstreng, så det er den eldste kjente forløperen til virveldyra. Mennesker også. Planter begynte å vokse på land og allting. Så kom de første landdyra. De så ut omtrent som skrukketroll. Senere oppsto dinosaurene, som fantes i 155 millioner år. De forsvant plutselig for 65 millioner år siden. Og så var det pattedyra sin tur. I begynnelsen var de ganske små. Men da de først begynte å vokse, så vokste de noe sinnssykt. En tid fantes det marsvin som var like store som neshorn. Og så fantes det neshorn som var like store som toetasjes hus. Det er ikke lett å si hvor mange arter som har eksistert på jorda. Noen forskere sier tretti milliarder. Noen sier fire tusen milliarder. For 0,0005 milliarder år siden kom de første menneskene.

Det er stilig å tenke på at det finnes en stamlinje som går fra meg selv og helt tilbake til den første encellete organismen som rørte på seg (på planeten vår). Og så er det veldig stilig at materie og stråling kunne bli til galakser og stjerner. Når stjernene eksploderte, sendte de ut de grunnstoffene som livet består av i verdensrommet. Den materien som dyr og planter består av, ble lagd inni stjernene.

Materie er et rart stoff. Egentlig består det mest av tomrom. Hvis det gikk an å skvise materien sammen, ville den nesten ikke ta noe plass. Hvis noen tok vekk alt tomrommet i menneskers kropper, ville de få plass til alle mennesker som finnes, i en kube på størrelse med en sukkerbit. Og hvis hele jordas befolkning sto ganske tett sammen, kunne alle ha fått plass på øya Senja, som er Norges nest største øy og har et flateinnhold på 1587,93 kvadratkilometer. Den største øya heter Hinnøya. Men det er hvis vi holder Svalbard utafor. Det blir kanskje litt rart. (For Svalbard tilhører jo Norge, det også.)

Jeg må forresten ombestemme meg når det gjelder alt jeg har sagt hittil. For hvis universet for kanskje bare ett sekund siden ordna seg sånn at det bare ser ut som om det begynte for tretten komma åtte milliarder år siden, mens det egentlig kan ha eksistert mye lenger eller mye kortere, men bare i totalt kaos med en masse partikler helt hulter til bulter og uten mål og mening, så gjelder faktisk INGENTING av det jeg har sagt. I så fall er alt bare bløff. Men det prøver jeg å ikke ta så nøye. For i så fall betyr det at hele universet når som helst kan dette ut i en sånn kaotisk tilstand igjen, hvor elementærpartiklene bare flyter rundt. Og da er det jo bare å drite i alt.

«Nå begynner det snart!»

Det er pappa som roper fra tv-stua, tretten komma åtte milliarder år etter at universet oppsto. Før han ropte, satt jeg i en knøttliten krok av av universet og lurte på om det finnes en naturlov som sier at kosmos skal ha tenkende liv som lurer på hva universet egentlig er. Det er bare vi mennesker som driver og grubler på sånt (så vidt vi vet). Planter, for eksempel, kan ikke tenke, for de har ikke hjerne. Men de finnes jo for det. Men jeg vet ikke om jeg hadde giddet å være en plante. Hvis noen hadde sagt til meg at jeg måtte stå rett opp og ned på det samme stedet hele livet, er det ikke sikkert jeg hadde syntes det hørtes noe kult ut. Kanskje det er derfor planter ikke har hjerne.

«Ja da! Et zeptosekund bare!» svarer jeg med skikkelig blid stemme. Men jeg er egentlig ikke noe blid i det hele tatt. Egentlig gruer jeg meg noe innmari. Forresten er et zeptosekund en tusendels billiondel av en billiondel av et sekund.

Enda jeg sitter klin alene på rommet, blir jeg helt prikkende varm fra brystet og opp til panna. Sånn rødming skjer fordi blodårene i ansiktet utvider seg. Noen begynner å rødme bare fordi de er så redde for at det skal skje. Rødming viser ikke mer enn at vi egentlig ikke har styring på hva ansiktet vårt egentlig uttrykker. Men jeg leste i Illustrert Vitenskap en gang om en undersøkelse som viste at folk er mer overbærende med feil hvis den som gjør feil, rødmer.

Rødfargen i fjeset mitt nå er fordi det ikke er hver dag man ser seg selv drite seg totalt ut på tv. På et program som blir sett av over 800 000 i gjennomsnitt hver lørdagskveld. Med tanke på alt som har hendt i universet siden det oppsto for tretten komma åtte milliarder år siden, virker det kanskje ikke så farlig. Men det er det, bare. Jeg gruer meg så sinnssykt at jeg holder på å dø.

Så reiser jeg meg. På skjermen har jeg Google Earth, som er zooma inn på huset vårt i Aurskog. Aurskog ligger fem mil øst for Oslo, i Aurskog-Høland kommune. Det er den største kommunen i Akershus i utstrekning (962 kvadratkilometer). Den har 14 294 innbyggere. Hvis du hadde gravd deg nedover og tvers gjennom jorda fra Aurskog, ville du ha kommet ut på havbunnen 1500 kilometer sørøst for sydspissen av New Zealand, et land Norge har mye til felles med, både når det gjelder antall innbyggere og areal, selv om Norge har litt flere innbyggere og er litt større enn New Zealand. (Det finnes en nettside hvor du kan gå inn hvor som helst på jorda og sjekke hva som finnes på motsatt side. Det er stilig å tenke på at det kanskje sitter en eller annen på et lite sted utafor Auckland og finner ut at hvis han hadde gravd seg rett gjennom jorda, ville han ha endt opp i Nordsjøen et sted, rett utafor Norge, men det ville han jo egentlig ikke, da, han ville ha endt opp i Córdoba i Spania, det har jeg sjekka.)

Aurskog-Høland består av masse jorder, vann og skog. Men i Google Earth har jeg tegna en linje på kartet som viser den raskeste veien fra der jeg bor og bort til huset der Karine og dem bor. Som om det er noen vits i. Jeg kommer jo sikkert aldri til å få se Karine igjen, samme hva.

Jeg ramser på fingrene igjen: Aurskog ligger i Norge ligger i Skandinavia ligger i Europa ligger på jorda ligger i solsystemet ligger i Melkeveien ligger i den lokale galaksehop ligger i universet som er tretten komma åtte milliarder år gammelt, men så lurer jeg på om jeg hadde tatt med for mange eller for få ledd.

«David!» roper pappa igjen.

Egentlig har jeg tenkt å droppe hele programmet. Jeg har ikke giddet å se noen av de andre jeg var med i, for eksempel. Enda de gikk dritbra. Men det som venter meg nå, er bare helt grusomt.

Jeg tror ikke at noen noensinne i hele tv-mediets historie har tabba seg sånn ut som jeg gjorde.

Nå skal jeg si noen viktige årstall i fjernsynets historie:

1878: Katodestrålerøret (forløperen til billedrøret) blir oppfinni av W. Crookes.

1923: J. L. Baird viser hvordan tv-bilder kan kringkastes.

1936: BBC begynner med faste fjernsynssendinger i England.

1960: NRK begynner med fjernsynssendinger i Norge.

1972: Farge-tv begynner i Norge.

2006: Innføringen av digitale sendinger begynner i Norge.

2012: David Hansen driter seg totalt ut på Kvitt eller Dobbelt.

Tv-folka tok det rimelig pent, faktisk. Men vi ble enige om at det var best å sende programmet. Hvis ikke, ville jo kanskje alle bare begynne å lure på hvorfor jeg bare stakk av fra hele innspillinga.

Det er snart to måneder siden opptaket. Jeg har ikke opplevd noe liknende igjen siden, tenker jeg bare. Men så tenker jeg at den fæle stemmen bare forsvant for en stund. At den sikkert vil komme tilbake. Og så bøyer jeg meg bare fram og kikker ut av vinduet. Sola gikk ned for en halvtime siden, klokka 19.38, men det er ennå ikke helt mørkt på himmelen. Over skogkanten der borte er det Venus som skinner. En stund bare ser jeg etter flere lys, men det er ingen andre der. Jeg må bare tenke på den gangen Karine fortalte om noen rare lys på himmelen som liksom hadde dansa rett over huset deres. Hun påsto at det kanskje var engler, men det var bare teit, for engler finnes ikke. Men jeg sa ikke noe om det til henne.

«David!»

«Et zeptosekund sa jeg jo! Hør etter, da!»

Jeg sørger for at lungene får en god dose oksygen. Så sjekker jeg at permene med alle årgangene av Illustrert Vitenskap står kant i kant og i riktig rekkefølge. Illustrert Vitenskap er et dritbra blad. Det ble startet i 1984 og har siden den gang vært blant Nordens ledende tidsskrifter innen vitenskap, natur og teknologi. Jeg har alle numrene som har kommet.

Så gransker jeg meg selv i speilet. Eller i speilene, mener jeg, så klart, for jeg har to stykker, nemlig, rett overfor hverandre. De er parallelle sånn at de speiler hverandre innover så langt øyet kan se. I det uendelige, i teorien (selv om det ville ta uendelig lang tid å speile et uendelig antall speilbilder, siden lyset ikke går med uendelig hastighet). Men ikke i praksis, for da forsvinner fotonene på veien så lyset spres. Lyset svekkes av speilene og lufta mellom dem. Men det er moro å se meg selv som speiler meg selv som speiler meg selv som speiler meg selv og så videre innover. Så tenker jeg: Tenk om ett av speilbildene bestemte seg for å kødde litt? Tenk om ett av dem bestemte seg for bare å hoppe opp og ned eller sette seg på huk eller strekke ut armene og ikke stå pent på geledd sånn som alle de andre? Men det skjer ikke, så klart.

Jeg har en føflekk på høyre kinn. Den ser ut som Saturn. Men speilvendt blir den jo på venstre kinn. Men hvis jeg speiler speilbildet igjen, blir det riktig. Da er den på høyre kinn igjen. Det er rart at høyre og venstre bytter plass i et speilbilde, men ikke opp og ned. Jeg tror det er noe med at det egentlig ikke er sånn at høyre og venstre bytter plass, men at vi ser et vrengebilde i speilet, at speilet vrenger bildet ut og inn. Jeg lener ansiktet mitt helt inn mot speilet, sånn at det nesten kommer borti glasset. Så ser jeg meg selv inn i øynene, men det blir nesten som å møte en fremmed, og dessuten kan det være litt skummelt.

Så må jeg jo bare sjekke at dvd-ene står riktig: Alien … Bergensbanen minutt for minutt … Fringe … Futurama … Hurtigruta … Men in Black … Solaris … Terra Nova … Tilbake til fremtiden … Tron … UFO Hunters … X-files … 2001 … Jeg skrur på radioen og sjekker at den virker, og så vrir jeg på søkeren så jeg hører støyen mellom to stasjoner og tenker på det at én prosent av den støyen er bakgrunnsstråling fra det ytre rom. Det er etterdønningene etter Big Bang, da universet oppsto.

Det ligger en kortstokk på bordet. (Ikke vanlige kort, men sånne Zener-kort. Det er en type kort som brukes i eksperimenter for å bevise clairvoyance, som liksom skal være en evne til å se inn i framtida.) Jeg retter på den. Jeg syns det er viktig at noen faktisk gidder å ta opp kampen mot entropien. Entropi er hvor mye uorden det er i et system (universet, for eksempel, er et system). Entropien i universet øker bestandig. Det er entropien som bestemmer tida. For med tida blir det mer entropi. Det vil si at alt går i stykker eller i oppløsning. At alt til slutt vil bli til en gørr kjedelig, jevn suppe av ingenting. At det er lettere å knuse noe enn å reparere det. At varm te blir kald. At egg går i knas. At det er lettere å rote enn å rydde. At dyr og mennesker blir eldre og dør. At det kan ta tusenvis av år å bygge noe, men bare et sekund å rive det ned. At det kan ta milliarder av år for en sivilisasjon å utvikle seg fra evolusjonens begynnelse, men at den kan ødelegges over natta hvis en asteroide slår ned, for eksempel. Det er derfor jeg prøver å holde orden i hylla.

«Går det bra?» sier pappa. «Du virker litt …»

Kvitt-el-ler-dob-belt –

Han har fått et sånn engstelig oppsyn igjen. Plutselig bøyer han seg fram og griper hånda mi. Så ser han på den. Først skjønner jeg ikke hvorfor han tok den, men så skjønner jeg at jeg må ha telt stavelser igjen.

Da-da-da-da-da –

Fem stavelser. Én runde.

«Jeg er ikke nervøs,» sier jeg, (men det virker ikke som han tror noe på det). «Jeg har ikke blødd neseblod engang.»

«Vi trenger ikke å se på hvis ikke du vil. Du vet det, ikke sant?» Nå er det mamma som prøver å trøste. Hun sitter med armene i kors over brystet som om hun prøver å beskytte seg mot noe.

«Jeg skjønner det, da. Det har dere jo sagt før, faktisk.»

«Ja da, men hvis du … altså, bare si ifra, så skrur vi av tv-en og finner på noe annet.» Hun svelger. «Vi kan spille Trivial Pursuit, hvis du har lyst.»

Trivial Pursuit er brettspillenes konge. Spillet er bare helt genialt, MYE bedre enn Kvitt eller dobbelt-spillet. Det ble lansert i Canada i 1982 av to bestevenner som het Scott Abott og Chris Haney. De hadde krangla om hvem som egentlig var best av dem til å spille spill, og så endte det med at de bare lagde sitt eget brettspill. Det hadde vært kult å lage mitt eget brettspill. Men det ville blitt seriøst vanskelig å overgå TP. Før trodde jeg at mamma og pappa syntes det var kjedelig fordi jeg bestandig vant. Da prøvde jeg å tape med vilje noen ganger. Men det hjalp ikke, det heller. Selv når mamma vant, kunne jeg se på henne at hun måtte kvele masse gjesp mens vi spilte. Det ville ha vært kult med en spørrelek på tv som var som TP. Eller at TP ble en gren i De olympiske leker, sånn som sjakk.

Det detter bare ut av munnen min: «Nei, vi ser på.»

Jeg må jo gjennom det her. Ingen vei utenom, liksom.

Også begynte det så innmari bra, da. Helt PERFEKT, bare! Jeg var ekstremt nervøs før innspillinga. Jeg holdt til og med på å angre meg og droppe å delta. Alle ville ha skjønt det, i så fall, for opptaket i studio ble gjort bare en uke etter at det med Karine skjedde. Men så ble det til at jeg dro den første dagen og møtte de andre deltakerne og dommerne og alle som jobba i studio, og så var de bare så greie, alle sammen, det var ikke noe å grue seg til i det hele tatt. Alle hilste på alle på backstagerommet og tulla og lo. Det var bare helt vilt, egentlig. De første rundene svarte jeg på en masse spørsmål, og det gikk utrolig bra. Publikum klappa og smilte, og Nadia var like grei som hun virker på tv, selv om hun ikke ville svare da jeg spurte om krøllene hennes var ekte (Karine hadde/har også krøller, forresten). Nadia hadde skikkelig peil og var med hele veien, stilte masse spørsmål og var bare vanvittig interessert. Og så lo hun litt da jeg foreslo at de burde ha et avslappingsrom for deltakerne med en masse hundevalper, siden det er beroligende for mennesker å være i nærheten av dyr, for da utskiller vi et hormon som får oss til å slappe av og ikke være så nervøse som vi ellers ville ha vært. I USA finnes det en organisasjon hvor de reiser rundt og trøster syke folk med sånne hunder. «Comfort Dogs», heter de.

Også har Nadia så blid stemme! Du blir liksom glad bare du hører henne snakke. Hun er 4,21 jupiterår. Men hun ser yngre ut, syns jeg. Det eneste dumme var at fagdommeren ikke var Knut Jørgen Røed Ødegård (han er 1,42 saturnår) eller Erik Tandberg (han er 258,06 merkurår) som jeg hadde gleda meg til, men en eller annen ukjent Per et-eller-annet fra Institutt for teoretisk astrofysikk. Men han var for så vidt grei nok, han, altså. Han så ut som han kanskje var 56 jordår gammel. Men vi ble ikke så veldig godt kjent, enda innspillingene gikk over flere dager. Han var kanskje litt sjenert. Jeg klarte 3000-kronersspørsmålet og så 6000 og så 12 000. Da gjensto bare 24 000 og 48 000. Mer gikk det ikke an å få. Ikke så rart, egentlig, for en sånn fordobling av premiesummen for hver runde er et typisk eksempel på eksponentiell vekst. Eksponentiell vekst er når noe øker med en fast prosent. I Kvitt eller dobbelt dobler premiebeløpet seg fra runde til runde. Hvis det for eksempel hadde vært bare to spørsmålsrunder til, kunne jeg ha vinni 192 000 i stedet for bare 48 000 («bare», liksom). Og hvis det hadde vært bare elleve runder til, kunne jeg ha vinni 98 304 000 kroner. Og hvis det hadde vært tolv runder til, kunne jeg ha vinni 196 608 000 kroner. Og så videre. Etter hvert ville det ha begynt å bli dyrt for NRK, for etter bare noen få runder til, kunne jeg ha vinni mer penger enn det er atomer i hele kosmos. Men jeg kom uansett ikke lenger enn til 24 000-kronersspørsmålet. Da gikk det på trynet.

Tenk om det hadde gått bra i stedet! Da ville alt ha vært skikkelig bra. Det hender jeg tenker på hvordan det ville ha vært hvis det bare gikk bra.

Så tenker jeg at jeg gruer meg innmari til skolen på mandag. Den siste uka har jeg vært megapopulær i klassen fordi jeg er med i Kvitt eller dobbelt. Og alle lo da jeg tulla med at tenk om noen gikk opp i Kvitt eller dobbelt i temaet Kvitt eller dobbelt. Ha! Liksom: «Hvem gikk helt til topps i temaet akvariefisk i ferskvann i 1990? Du får ett minutts betenkningstid.» Eller: «Hvem var den første i lekenes historie som kvittet?» Kanskje jeg skulle ha valgt det emnet i stedet. I stedet kom jeg ikke lenger enn til 24 000-kroners spørsmålet i astronomi.

Men da gikk det på trynet (som sagt).

Nadia: Fagdommer, kan du si litt mer om hva dette temaet går ut på?

Per et-eller-annet: Ja, med glede. Temaet er rett og slett kosmos, fra det store smellet og til i dag, men også videre inn i framtida, hva kommer til å skje med det universet vi lever i, hvordan er det bygd opp, hva består alt egentlig av, vi skal se på universet som helhet. Hvor kommer vi fra? Hvordan oppsto alt vi ser rundt oss? Kort og godt, det handler om tilværelsens virkelig store spørsmål.

Nadia: Oi, nå blir jeg nesten svimmel, jeg. Hva med deg da, David? Du blir ikke helt tummelumsk av å studere disse helt store spørsmålene, da?

Jeg (ser opp): Hm? Hva for noe?

Nadia (smiler): Hvordan oppsto universet? Hvor kommer vi fra? Du blir ikke svimmel av å lese om disse store tingene, da?

Jeg: Hvis jeg leser lenge av gangen, så.

(Publikum ler. Mamma og pappa vinker til kameraet.)

Nadia (kremter): Ja, David, du har klart 24 000. Du kan kvitte og få med deg pengene nå. Eller du kan doble og gå videre til 48 000. Har du bestemt deg for hva du vil gjøre?

Jeg: Ja.

Stillhet.

Nadia: Hva har du bestemt deg for å gjøre da, David? Vil du kvitte eller doble?

Jeg: Doble.

Nadia: Det er mange som velger å kvitte, vet du. Det er lov, det også. Det er du som bestemmer. Er du sikker på at du vil doble, da?

Jeg: Ja.

Nadia: Da er det bare å ta plass i boksen, David. Vi spiller kvitt eller dobbelt!

(Nadia smiler og gir meg en oppmuntrende klapp på skulderen. Publikum jubler.)

Jeg gikk inn i boksen. Jeg tenkte at det var rart at ganske mange hadde begynt å kvitte. I gamle episoder av Kvitt eller dobbelt på nettv, var det aldri noen som kvitta. De dobla, alle sammen. (Jeg husker dessverre ikke hvem som var den første som kvitta.) Så tenkte jeg på dette med eksponentiell vekst. Og så tenkte jeg at Karine sikkert ville ha blitt imponert hvis hun hadde sett meg doble. Hun virka veldig imponert da jeg sa at jeg skulle være med i Kvitt eller dobbelt (det var hun som hadde utfordra meg, faktisk). Men det var ikke særlig trolig at hun så på nå, i grunn.

Fingrene mine begynte å telle stavelsene i navnet hennes.

KA-RI-NE-KA-RI-NE-KA –

Nadia: Hører du meg, David?

Jeg: Ja.

(Jeg nikker.)

Nadia: Da begynner vi. Jeg leser åtte spørsmål, og du må velge seks av dem som du svarer på. Alle disse må være korrekt besvart. Da kan du åpne konvolutten.

(Jeg åpner konvolutten og ser på spørsmålene.)

Nadia: Spørsmål én: Einstein kalte den sin største tabbe, men kanskje var han inne på noe, allikevel. Hva er den kosmologiske konstant?

(Jeg nikker.)

Nadia: Spørsmål to: Diktning og astronomi har hatt stor påvirkning på hverandre gjennom tidene, for eksempel i science fiction-litteraturens verden. Det finnes også eksempler på at astronomiske problemer er blitt løst av forfattere og ikke astronomer. Ett problem som kalles Olbers paradoks ble løst første gang av den amerikanske forfatteren Edgar Allan Poe. Hva går Olbers paradoks ut på, og hvilken forklaring kom Edgar Allan Poe med? Et todelt spørsmål, altså. Hva går Olbers paradoks ut på, og hvordan forklarte Edgar Allan Poe dette?

(Jeg ser opp og nikker. Det er lett å se at jeg ikke har noe problem med todelte spørsmål.)

Nadia: Nå følger noen spørsmål rundt temaet svarte hull. Spørsmål tre: Hva er et svart hulls hendelseshorisont?

(Jeg nikker.)

Nadia: Spørsmål fire: Hva er en singularitet?

Maken til enkle spørsmål. Hjernen skvalpa fram og tilbake av glede mens hun leste opp resten av spørsmålene. Det her var jo ingenting. Jeg kunne svaret på alle spørsmålene!

Nadia: Er spørsmålene oppfattet?

Jeg: Ja.

Nadia: Da har du ett minutts betenkningstid fra nå av. Vi spiller Kvitt eller dobbelt!

(Jeg nikker.)

Henda skalv da jeg noterte svarene. Men ikke fordi at jeg var redd eller noe. Fordi at det faktisk var i ferd med å gå så bra. Kunne klare det lett som bare det! Men det var lett å velge hvilke jeg skulle svare på. Jeg ville ikke svare på noe som gjaldt en inder som forska på svarte hull og som het Subrahmanyan Chandrasekhar, (for det ante jeg ikke hvordan jeg skulle uttale). Jeg hadde lest et sted at de fleste kalte ham bare Chandra, men tenk om de ville ha meg til å si hele navnet hans. Jeg kikka opp, rett på fagdommeren. Han så tilbake på meg med et blikk som sa at han ville veldig at jeg skulle klare det. Sånn er det i Kvitt eller dobbelt. Ingen er slemme når de ser Kvitt eller dobbelt. De holder bestandig med deltakeren og vil at han skal klare det. Så begynte jeg å konsentrere meg om Kvitt eller dobbelt-musikken. Jeg hadde hørt den så mange ganger at det var nesten umulig å si om jeg hørte den inne i hodet eller om den kom utenfra.

DA-DA-DA-DA-DAA –

KVITT-EL-LER-DOB-BELT – 

Irriterende at det bare var fem stavelser, for da gikk det bare opp etter fem fingertellinger på én hånd. (En runde.)

Nadia: Da er betenkningstiden ute, og vi må be om svar. Du må altså svare på seks av spørsmålene, men du velger selv hvilke og i hvilken rekkefølge. Er du klar?

Jeg: Ja.

Nadia: Vær så god, David.

(Stillhet.)

Nadia: Vær så god, David.

Jeg: Den kosmologiske konstant er … altså Einstein la den kosmologiske konstant inn i likningene i relativitetsteorien for han trodde at universet alltid hadde vært likt og alltid ville være likt og der tok han feil enda teorien hans viste at universet må utvide seg eller trekke seg sammen så derfor la han inn den kosmologiske konstant sånn at universet kunne være likt for bestandig men det er det ikke for universet utvider seg og da Einstein skjønte at universet utvider seg så angret han veldig på det med den kosmologiske konstanten for han burde ha skjønt at universet utvider seg og kanskje må trekke seg sammen men så viser det seg at universet faktisk utvider seg mer og mer og det kan kanskje være på grunn av den kosmologiske konstanten.

Nadia (ser på fagdommeren): Takk, takk, David! Det var spørsmål én, altså?

Jeg: Ja. Egentlig blir den kosmologiske konstant litt det samme som mørk energi. Så han hadde på en måte rett i at det finnes en kraft som virker motsatt av tyngdekraften.

Nadia: Er svar avgitt?

Jeg: Ja.

(Stillhet. Jeg svelger og rasler med arkene.)

Nadia: Hva er det neste spørsmålet du vil svare på?

Jeg: Eh, nummer to. Olbers paradoks går ut på at hvorfor er nattehimmelen svart. For hvis universet er likt overalt og uendelig skulle man tro at hele himmelen ville ha lyst fordi at vi ville ha sett lyset fra uendelig mange stjerner.

(Nadia ser usikkert på fagdommeren, som nøler litt før han nikker.)

Nadia: Men nattehimmelen er jo svart. Hvorfor er det sånn da? Hva var det Edgar Allan Poe skjønte?

Jeg: Han skjønte at det var fordi at universet ikke er uendelig gammelt så derfor har ikke lyset fra de fjerneste stjernene hatt tid til å nå oss ennå for når vi ser opp på nattehimmelen ser vi ikke stjernene sånn som de er nå, men sånn som de var og universet har ikke eksistert i mer enn tretten komma åtte milliarder år. Men det er fordi at lyset ikke beveger seg uendelig fort. Men det beveger seg så fort som det går an.

(Nadia ser på Per et-eller-annet, som nikker igjen.)

Nadia: Så det du mener, er at grunnen til at nattehimmelen er svart, er at stjernene bare har eksistert i endelig tid.

(Jeg svelger og nikker.)

Nadia: Er svar avgitt?

Stillhet.

Nadia: Er svar avgitt?

Jeg: Ja.

Nadia: Hvilket spørsmål vil du svare på nå, da?

Jeg: Eh, jeg … hopper til spørsmål fire, tror jeg …

Nadia: Spørsmål fire: Hva er en singularitet?

(Jeg åpner munnen for å svare.)

Lenger kom jeg ikke. Alt klumpa seg, liksom. Drittsingularitet!

Hele boksen ble fylt av en skarp, skurrende lyd. Den fikk meg til å tenke på glasskår.

Det hørtes ut som sånn radiostøy, eller kanskje fluer som dreiv og surra. Jeg så for meg at hele boksen var full av hissige, summende, rasende fluer. Så prøvde jeg å tenke at én prosent av støyen mellom to radiostasjoner er bakgrunnsstråling fra det ytre rom.

Etterdønninger av sjokkbølgen som skapte universet.

Jeg så fra Nadia til fagdommeren og tilbake igjen. Hørte de det ikke, eller? Det virka i alle fall ikke sånn, for de så helt som vanlige ut, begge to, bare litt spente, da.

«Jeg må be om et svar,» sa Nadia. «Spørsmål fire. Hva er en singularitet?»

Bråket økte i styrke. Det var et fossebrus, bare spissere, det skar i ørene, hver lille lydenhet var en kniv som fossa ned fra et høyt stup. En foss av små, summende lydpartikler kribla og krafsa og myldra i hele boksen, kribla og krafsa og myldra. Jeg ble så redd og urolig at elektroner er avslappa til sammenlikning.

Jeg tenkte: I det øyeblikket universets ekspansjon begynte, i fødselsøyeblikket, var det uendelig tett og uendelig varmt. Når noe går mot uendelig, er det en singularitet. Universet ble født i en sånn singularitet.

Nadia sa noe, jeg så leppene hennes røre på seg, men stemmen drukna i bruset. Jeg så bort mot publikum. Mamma og pappa. Pappa stakk tommelen i været.

Vi har også singulariteter i midten av sånne svarte hull. Det er at materien er blitt så tett at den ikke tar opp noen plass i det hele tatt så den blir uendelig tett og uendelig varm. Svarte hull er megarare. Hvis du hadde kunnet sveve like utafor hendelseshorisonten ville tida ha gått så sakte at du kunne ha sett hele universets framtid i fort film. Hendelseshorisonten er en sånn usynlig sfære rundt et svart hull. Det er en grense, på en måte, ingenting som krysser den hendelseshorisonten kan komme ut igjen av det svarte hullet. All materie kan bli til et svart hull, også et menneske, faktisk! Det gjelder bare å presse alle atomene i det mennesket sammen på et område som ikke er større enn et atom. Ikke så lett i praksis, men fullt mulig i teorien.

Kanskje det bare var noe kluss med det tekniske. De hører kanskje ikke det jeg hører her inne. Jo, det var jo en mikrofon her. Hvorfor var det ikke spraking og uling i hele systemet?

Singulariteter er tullete greier. Når en sånn fæl skapning dukker opp i fysikken, betyr det som regel at det er noe feil med teorien.

Jeg hadde svaret!

Jeg kunne jo bare late som lyden ikke var der, og svare.

Jeg åpna munnen.

Svarte hull ødelegger alt de kommer over. Informasjon, for eksempel. Hvis du prøver å brenne en bok og ødelegge den på den måten, så skulle du jo tro at du ødela all informasjonen som sto i den boka. Men nei da. I prinsippet ligger innholdet i boka i asken og røyken fra ilden. Det er kanskje ikke så lett å hente fram teksten igjen i praksis, men i teorien er det ingen sak. (Håper det også er sånn med mennesker som blir kremert, for eksempel.) Men sånn er det ikke med svarte hull. Det som detter nedi et svart hull, kan ALDRI hentes fram igjen. Det er søkk vekk for alltid.

«HJELP!» Det var ikke jeg som sa det. Stemmen bare gjalla i hele boksen. Den hørtes tørr og fjern ut, men skar allikevel gjennom knitringa.

«REDD MEG! VÆR SÅ SNILL! KOM! DET GJØR SÅ VONDT!»

Jeg blunka. Så begynte armene å skjelve. Det gikk opp for meg at jeg hadde knuget rundt pennen, men nå glapp den ut av fingrene og datt ned på gulvet.

«KOM! VÆR SÅ SNILL! DAVID!»

«Karine?» Jeg visste ikke om jeg bare hadde tenkt det, eller om jeg hadde ropt det høyt. Det er så mange som sier at de tror du er død.

Jeg fikk ikke fram et ord. Nadia gikk nærmere boksen. Det blide uttrykket i ansiktet var søkk borte. Hun så superengstelig ut.

«DAVID!» fortsatte stemmen. «KOM! JEG – »

Det hørtes innmari ut som Karine. Men resten av det hun sa, ble bare borte i all støyen.

Så ble det plutselig helt stille.

Det er rart, men det folk er mest redd for i verden er verken vulkanutbrudd eller gammaglimt eller at en asteroide skal kollidere med jorda. De er mer redd for sånt som slanger og edderkopper. (Hallo-o! Av 43 000 edderkopparter er det bare to hundre som har gift som er dødelig for mennesker!) Men det de er aller mest redd for, er å dumme seg ut. Jeg også, faktisk. Så det første jeg tenkte på da det ble stille, var at jeg måtte svare Nadia.

«Jeg må be om et svar,» sa hun.

Nadia så sinnssykt usikker ut. Men det er noe av det fine ved Nadia. Det er lett å se på henne hvordan hun har det. Og det er lett å se at hun bestandig vil at det skal gå bra med deltakerne. Jeg hadde lagt merke til at hun alltid nølte litt når noen svarte feil. Eller kanskje hun sa «er svaret avgitt?» i en tone som fikk deltakeren til å tenke seg om (én gang til).

Hva var spørsmålet igjen? Så tenkte jeg at drit i det. Jeg ville bare vekk. Så derfor kunne jeg ikke si annet enn at jeg ikke kunne svaret.

Så begynte den støyen igjen. Enda sterkere enn før. Det kribla og krabla og myldra i boksen. Iblant hørte jeg små variasjoner i suset, variasjoner og modulasjoner som hørtes ut som stemmer eller noe. Jeg mumla for å stenge dem ute.

Alfa Beta Gamma Delta …

Men plutselig skrek Karine sånn at det gjorde megavondt i ørene. Innvendig så jeg for meg at blodspruten sto ut av dem.

Skriket stilna.

Så kom det en ny stemme. Æsj, for en stemme! Den likna mer på fluesurret. Ekkel. Ond.

Epsilon Zeta Eta Theta …

Den var liksom så nær at jeg fikk følelsen av at fluene gikk over hele meg på de små klissete fluebeina sine.

«Ligg unna!» summet fluestemmen. «Hun er vår!»

«NEI!» ropte jeg og holdt meg for ørene. «NEINEINEINEINEINEI! La meg være i fred!»

Så begynte jeg å grine som en annen dust.

Kapittel B

Pauli-effekten. Eta Carinae. Mikrobølgeaudiogramimpulser.

«Det gikk jo greit, det,» sier pappa.

«Ja, det syns jeg òg,» sier mamma og børster litt rusk av bordplata. «Det her var i hvert fall ingenting å være flau over.»

«Nei, det syns ikke jeg heller, tvert imot,» sier pappa. «Og det med pengene skal du ikke tenke så mye på … Og så fikk du jo det fine Kvitt eller dobbelt-spillet.»

Jeg tenker på det med eksponentiell vekst. At jeg etter ikke så altfor mange Kvitt eller dobbelt-runder kunne ha vinni mer penger enn det er atomer i hele universet.

«Men det er ikke så kult som TP,» sier jeg.

«Alle kan få jernteppe,» sier pappa.

«Det kan skje den beste, det,» sier mamma. «Du var minst like flink som de fire andre – syns nå jeg, da.»

«Fem,» sier jeg. «Det var fem andre deltakere.»

Heldigvis har de redigert programmet. Utbruddet da jeg skrek at fluestemmene skulle la meg være i fred, er klipt bort. I stedet hopper vi rett til dommeren som går gjennom svarene. De får det til å se ut som om jeg fremdeles satt i boksen mens han snakka. Og så har de klipt til meg som vaklet ut av boksen. Jeg så kanskje litt ør ut, men ikke så mye annerledes enn andre som hadde svart feil.

Det kunne vært verre.

I bilen, da vi kjørte hjem til Aurskog etter opptaket i tv-studioet, begynte jeg så klart å gruble på hva som kunne ha skjedd. Jeg satt i forsetet, mamma bak. Til vanlig ville jeg ha likt det sykt godt, for det er veldig fint å se sånne lysmaster gli forbi i mørket og de gule lampene i tunnelene som liksom svever så det kjennes som jeg suser gjennom hyperspace og sitter i cockpiten på et romskip. Noen ganger prøver jeg å telle lampene, men jeg kommer ut av tellinga hver gang.

Jeg tenkte grundig gjennom det. Men jeg fant bare én forklaring. Jeg var blitt utsatt for et kraftig elektromagnetisk felt. Jeg kan egentlig ikke så mye om alle instrumentene og apparatene som finnes i et tv-studio, men det kan jo kanskje hende at alle kameraene og ledningene og monitorskjermene påvirker en menneskekropp, for eksempel.

Så tenkte jeg at jeg kanskje var litt som han sveitsiske fysikeren Wolfgang Pauli (1900–1958, så han ble ikke mer enn 58 år eller 30,85 marsår). Han var sånn at alle måleinstrumenter og elektriske apparater slutta å funke når han var i nærheten. Enten kortslutta instrumentene, eller så bare eksploderte de. Det ble faktisk så ille at han til slutt ikke fikk lov til å komme inn i laboratoriet til en kollega som het Otto Stern (1888–1969) som var i Hamburg. Til slutt ville Stern bare diskutere fysikk med Pauli gjennom ei stengt dør. Men det hjalp ikke alltid, det heller! Og en gang opplevde en annen fysiker som het James Franck (1882–1964), at utstyret i laboratoriet hans i Göttingen (universitetsby, 130 000 innbyggere med forsteder) hadde slutta å virke. Men det var bare Pauli som hadde reist med tog fra Zürich til København, og så hadde det toget stansa fem minutter i Göttingen akkurat da instrumentene kortslutta. Kanskje var det noe av det samme med meg? Kanskje hadde jeg fått apparatene i tv-studioet til å kortslutte og lage en masse snåle lyder. Alle vet i hvert fall at Pauli selv var dønn overbevist om at Pauli-effekten var ekte.

Noen mener at spøkelser bare kommer av elektromagnetiske felter. Elektromagnetiske felter er noe vi er omgitt av hele tida, overalt. Noen ganger skyldes det solstormer eller stråling fra verdensrommet, andre ganger er de lagd av mennesker. Da skyldes de for eksempel elektriske apparater og mobilmaster og strømledninger og dårlig jording. Elektromagnetiske felter påvirker de elektriske systemene i kroppen. Det finnes mange som er så følsomme for elektrisitet at det verker i kroppen før og etter tordenvær. Noen stivner (totalt). Iblant er det så ille at de ikke klarer å snakke engang. Elektromagnetiske felter kan også gjøre at hjernen begynner å hallusinere – lage bilder. Og hallusinasjonene er ikke alltid særlig koselige, altså. I nitti prosent av tilfellene er det snakk om skikkelig skumle greier. (Hvis det er noe du er redd for, for eksempel. Edderkopper. Haier. Høyder. Asteroider. Etc.)

Du ser og hører monstre, rett og slett.

Noen har gjort eksperimenter på dette, faktisk. En forsker i Canada lagde kunstige elektromagnetiske felter i et laboratorium og utsatte folk for dem. Disse folka ble plassert i en boks, akkurat som meg i tv-studioet. Men de hadde meldt seg frivillig, da. Den boksen var helt lydtett. Og der måtte de sitte i en stol mens forskeren strålte på hjernen deres med komplekse elektromagnetiske mønstre ved hjelp av en slags hjelm som var full av ledninger og elektroder. Elektromagnetiske felter gjør at nivået av et hormon som heter melatonin, minsker i kroppen. Og hvis du har for lite melatonin i kroppen, er det større fare for at du får sånne små anfall, nesten som epilepsi. Det hender også at folk blir redde eller at de får en følelse av at de svever utafor kroppen. Det blir litt som med sånne nær-døden-opplevelser.

Mange av forsøkspersonene begynte å se syner under eksperimentet. Når forskerne drev og stimulerte enkelte deler av hjernen, begynte folk å høre stemmer og se spøkelsesaktige, skumle skikkelser. Senere på kvelden fant jeg fram den artikkelen jeg hadde lest om det i Illustrert Vitenskap.

Her er noe av det:

«Jeg følte et nærvær av noen bak meg og langs sidene …» sto det. «Jeg følte at det var noen i nærheten, men jeg kunne ikke se dem. De sto rundt meg. Fargeløse, grå vesener. Jeg vet ikke om de befant seg i boksen, men det var veldig livaktig … Jeg kjente noen gripe fatt i beinet mitt og nappe i det, vri det og stryke det opp etter veggen …»

Nemlig, tenkte jeg da – det var det som hadde skjedd med meg. Det var bare en rar og skummel opplevelse. Det er bare det.

Akkurat som med Nattemannen.

Men han ville jeg helst slippe å tenke på. Jeg vil ikke tenke på verken Nattemannen eller den ekle lyden av dørhåndtaket, bare kniiirk – 

«Du, David,» sier pappa. «Det med pengene skal du ikke tenke på. Hvis det er noe du …»

«Jeg driter i pengene!» roper jeg. «Det er jo bare noen teite papirlapper. Snart kommer Norge uansett til å avskaffe papirpenger, faktisk.»

Allikevel tenker jeg at hvis jeg først skulle ha fått en masse penger, ville det ha vært kult å ha dem i en koffert. En diger svart en, lenka til hånda mi med håndjern.

«David …»

«Jeg veit hva du skal si! Du vil at jeg skal trekke pusten og telle til ti, men akkurat nå så funker ikke det! Skjønn det, da!»

Jeg går, ja, særlig, jeg LØPER, inn på rommet mitt, smeller med døra. Så setter jeg meg ved pc-en igjen. Skjermspareren står på. Den er helt rå. Den har jeg lasta ned fra SETI (Search for Extraterrestrial Intelligence). Datamaskinen min låner bort litt datakraft til SETI når jeg ikke bruker den, sånn at jeg hjelper dem med å lytte etter signaler fra andre sivilisasjoner i verdensrommet. De har ikke finni noe ennå, men tenk om et sånt signal plutselig skulle ha blitt finni på MIN datamaskin!

Google Earth er åpent fortsatt, og jeg zoomer fra huset vårt forbi Aursmoen og kirka og ned bakken til Karine og dem og tilbake igjen.

Det er en måned og en dag siden Kvitt eller dobbelt-opptaket. Det er en måned og åtte dager siden hun ble borte.

Karine.

Jeg tror kanskje hun var oppkalt etter Eta Carinae. Det vil jeg tippe, egentlig. Eta Carinae er en av de største og klareste stjernene i hele Melkeveien. Den er hundre og femti ganger større enn sola. Og den sender ut like mye lys på seks sekunder som sola gjør i løpet av ett år! Eta Carinae ligger i stjernebildet Kjølen (Carina) og lyser så sterkt at enda den ligger åtte tusen lysår fra jorda, går det noen ganger an å se den med det blotte øye. Og så er Eta Carinae nesten helt sikkert en binær stjerne, det vil si at den er en del av et stjernepar og at de to stjernene går i bane rundt hverandre. Men vi vet det ikke sikkert, for stjernen(e) ligger skjult bak en haug med gass. Men de fleste stjerner er del av en dobbeltstjerne, egentlig. Det som er spesielt og litt skummelt med Eta Carinae, er at forskerne tror at den snart vil gå tom for kjernebrensel. Det vil si at Eta Carinae kan eksplodere som en supernova når som helst (Det vil si, den kan allerede ha gjort det, for alt vi vet, siden det tar åtte tusen år for lyset å reise derfra og hit). Supernovaer er helt GIGANTISKE stjerneeksplosjoner. For å si det mildt. Når Eta Carinae eksploderer og lyset en gang når fram til oss, vil det lyse midt på dagen. Hvis Eta Carinae da ikke eksploderer som en hypernova. Det er enda verre, nemlig. Da risikerer vi å bli dusja i livsfarlige gammastråler.

Hvis jeg treffer Karines foreldre, må jeg spørre om hun er oppkalt etter Eta Carinae. Det må jeg bare.

Det banker på døra. Pappa kommer inn i rommet. Men ikke så langt. Han stanser like innenfor døråpninga.

«Du,» sier han. «Det er ikke bare det med programmet som plager deg, er det? For det gikk jo egentlig ganske fint. Det er veldig mange som ikke går helt til topps. Men de er flinke for det.»

«Det gikk dritt! Alt er bare dritt!»

Han nikker. «Jeg vet det. Sånn tenker jeg iblant, også.»

Stillhet. Noen ganger er det fint, andre ganger helt grusomt. Sånn som nå. Pappa fyller den ved å gå nærmere meg. Han går ganske nølende. Så bøyer han seg fram over pc-skjermen.

«Kart igjen?» sier han. «Google Earth, ikke sant? Er det morsomt?»

Jeg prøver å snu meg sånn at han ikke skal se skjermen. «Ikke akkurat morsomt, da, …»

«Hva er det du …» begynner han og prøver å se over skuldrene mine. Så avbryter han seg selv.

Jeg skjønner at det er fordi at han ser at jeg har zooma inn på huset til Karine og dem.

«Er det Karine du tenker på?» sier han og svelger. «Eller er det … noe annet?»

Noe annet, du liksom.

Jeg bare trekker på skuldrene, for det kan bety både ja og nei.

«Du, David.» Han setter seg på sengekanten og bøyer seg fram. Jeg syns det er utrolig dustete når folk sitter sånn. Det er sånn folk sitter når de skal vise at de liksom føler med en. Men det er klart. Pappa gjør jo det. Foreldre er faktisk programmert til å være snille mot avkommet sitt (barna).

«Du, David,» gjentar han.

«Du, pappa,» hermer jeg.

«Du vet at det ikke er sikkert hun kommer tilbake, ikke sant?»

Jeg trekker på skuldrene (for tredje gang).

«Det er så mye som kan ha skjedd,» fortsetter han. «Hun kan ha druknet … Hun kan ha falt ned …»

«Hvorfor må du si sånt?! Bare for å være jævlig, eller?»

Nå er det pappa sin tur til å trekke på skuldrene.

«Men hvorfor har de ikke finni henne, da?» sier jeg.

«Neeei … Det er litt rart, du kan ha rett i det. Men det er ikke alltid så lett å finne folk som har gått seg bort. Mange som går seg vill, kommer aldri til rette igjen. Jeg sier det ikke for å være slem. Jeg sier det bare for at du ikke skal gå rundt og håpe at hun kommer hjem snart, ikke sant? Skjønner du?»

Pappa ser på meg, og jeg får lyst til å bare si hva som egentlig skjedde i tv-studioet. At jeg ikke fikk jernteppe, men at jeg hørte stemmen hennes. At Karine skrek at hun var i fare. At hun hadde det vondt. At noen var slemme mot henne. Jeg åpner munnen, men sier ingenting. Jeg vil ikke plage mamma og pappa med det, tenker jeg da. De virker liksom så bekymra fra før av. Og så tror jeg ikke noe på det, jeg heller. Ikke egentlig. Jeg var bare påvirka av et sterkt magnetfelt som ble skapt av alle kameraene, ledningene og monitorskjermene i studioet.

«Hun kommer ikke tilbake,» sier jeg bare. «Karine kommer ikke tilbake.»

Han skyver seg opp av senga. «Det er veldig leit. Jeg vet det. Vi kan bare ikke gjøre noe med det. Sånn er livet. Det er ikke noen andre du …» Han ser på meg og avbryter seg selv. «Det finner du vel ut av selv. Kommer du ut til oss igjen?»

«Snart.»

«David,» sier pappa. «Både mamma og jeg er veldig glad i deg. Det må du ikke glemme. Skjønner du det?»

Da bare nikker jeg. Jeg har en sånn klump i halsen som kjennes som om jeg har spist noe stort som har satt seg fast der. Så går han noen skritt og stiller seg ved døra.

«Forresten,» sier han og knipser. «Jeg traff på foreldrene til Karine her forleden. Og så nevnte jeg at du har sagt hvor gode venner dere var. De sa at du godt kunne komme bortom og hilse på. Og hvis du spør pent, så får du kanskje noe til minne om henne?»

Jeg klør meg i nakken. «Kanskje det. Hva da, tror du?»

«Aner ikke, men han sa noe om at de holdt på med å å pakke bort noen av tingene hennes. Jeg sa at du kanskje stakk bortom i løpet av helga.»

«Pappa!»

«Du må jo ikke, da! Men det er ikke sikkert det ville ha vært så dumt. Du bestemmer jo selv.»

«Skal du bare stå der, eller?» sier jeg.

Pappa er blank i øynene. Han nøler. «Jeg bare lurte … Det virker som om du hadde mareritt nå i natt …»

«Spionerer dere på meg, eller?»

«Nei, vi spionerer slett ikke på deg. Men det var ikke til å unngå å høre at du ropte. Du holdt på å vekke hele huset, jo. Erwin ble så redd at han pilte rett ut.»

«Lukk døra etter deg!» Så angrer jeg da jeg hører hvor sint jeg virker. «Jeg kommer snart,» sier jeg da. «Jeg skal bare ordne noe her først.»

Jeg blir sittende en stund og se på dataskjermen. Så går jeg ut og ser på tv sammen med mamma og pappa. Erwin har krølla seg sammen til en sånn katteball og ligger og durer i sofaen. Han er kastrert og har bare et supergodt lynne. Ifølge en som eide ham før, en nabodame, er han av en veldig sjelden rase. Jeg husker aldri hva den rasen heter, men nabodama har masse dyr og megapeil på katter, så jeg er ikke i tvil om at hun har rett i det hun sier.

Katter er litt sånn ornitologer. Ofte driver han og stirrer ut av vinduet, særlig når det er fugler ute. Da prøver jeg å gjette hva han tenker: «Passer domesticus,» tenker han kanskje. «PAS-SER-DO-MEST-I-CUS. Den veier cirka tretti gram og har brun- og svartstripet overside og grå underside. Særdeles velsmakende kjøtt. I hvert fall hvis du tåler litt viltsmak. Men også interessant bare å iaktta. Og se der, Cuculus canorus – lang hale, lange spisse vinger, karakteristisk galing. Ikke til å ta feil av. Men skikkelig vrien å få has på.» Eller noe i den duren.

Senere på kvelden, når jeg har lagt meg, får jeg ikke sove. Hjernen kan være så dum noen ganger. Den bare ligger der og tenker og gnurer og maser om alt mulig teit. Stemmene i boksen. Karine. Nattemannen. Tankene eser ut som et ekspanderende univers i eksponentiell vekst, men heldigvis har jeg et knep som faktisk pleier å virke. Jeg prøver å se for meg at jeg sitter i en bil som kjører langs en veistrekning jeg kjenner så godt at jeg vet hvor hver eneste bru er og når hver eneste sving kommer, men nå hjelper ikke det engang. Tankebilen kjører i grøfta stadig vekk, som i et dataspill.

Jeg setter opp en liste i tankene:

Navn: Karine Skotterud.

Alder: 13.

Øyefarge: Blågrønn.

Hårfarge: Sånn midt mellom, liksom. Mellomblondt, kanskje. Jeg er faktisk ikke så flink med farger. (Dessuten er det ingenting som har en bestemt farge. Farger finnes ikke på ordentlig. Farger er bare hjernen vår som tolker bestemte frekvenser av elektromagnetiske bølger og hvordan ulike overflater reflekterer disse bølgene. Ikke alle ser farger likt. På noen språk skiller de for eksempel ikke mellom grått og grønt. Så sånn sett teller min måte å se farger på like mye som alle andres. Derfor sier jeg bare mellomblondt.)

Bursdag: 28. august.

Stjernetegn: Jomfruen (Virgo). Et Y-forma stjernebilde. Den klareste stjerna i stjernebildet heter Spica. Den er blåhvit og er himmelens 16. klareste stjerne (sett fra jorda, da, så klart). Eta Carinae ligger ikke i stjernebildet Jomfruen (Virgo), men i stjernebildet Kjølen (Carina.) Helt latterlig, syns jeg, for det ville ha vært veldig passende hvis den stjerna hun var oppkalt etter, hadde ligget i stjernebildet hennes. Men egentlig er det kanskje ikke så farlig allikevel, for jeg tror ikke noe på astrologi. (Det er det bare duster som gjør.)

Livsstatus (levende/død tilstand): Ukjent. (Foreløpig i en såkalt superposisjon, sånn som Schrödingers katt.)

Jeg så et tv-program en gang. Der var det en mann som hadde en annen oppfatning om sånne hallusinasjoner folk får når de blir utsatt for et sterkt elektromagnetisk felt. Kunne det tenkes, sa han, at noen elektromagnetiske mønstre bare forsterker en evne noen har til å oppfatte spesielle impulser? Er det ikke kunstig framkalte hallusinasjoner, allikevel? Er det faktisk sånn at feltene gjør at noen klarer å sanse sånt de ellers ikke kan merke? Noen forskere har nemlig sagt at de har hørt ting som er blitt sagt gjennom noe som heter mikrobølgeaudiogramimpulser, en slags direkte overføring til hjernen, nesten som telepati.

Hadde kameraene, ledningene og monitorskjermene i tv-studioet på Marienlyst gjort meg i stand til å sanse noe som fantes på ordentlig?

Var de stemmene ekte?

Hva betydde det, i så fall? Var ikke Karine død? Eller var hun det, og hadde på en eller annen måte tatt kontakt med meg fra der hun befant seg nå?

Men hun hørtes bare så innmari redd ut. Nesten som om noen torturerte henne eller noe.

Så husker jeg den andre stemmen. Den som ba meg om å ligge unna. Hvem tilhørte den?

Nattemannen, sier hjernen da.

Kanskje det var snakk om ESP. Det er det samme som telepati eller ekstrasensorisk persepsjon. Det er at mennesker overfører budskap til hverandre ved hjelp av tankeoverføring. Kunne det ha vært det som skjedde? I så fall betydde det kanskje at Karine var i live, men i stor fare. Kunne det være at kameraene, ledningene og monitorskjermene hadde forsterka disse signalene, som faktisk var ment for meg. Tenk om vi faktisk hadde kommunisert med hverandre, sånn som en radiosender og en radiomottaker? Jeg har lest at det hender at sterke følelser i alvorlige krisesituasjoner kan skape en slags tankebølger som er så sterke at de kan bevege seg over STORE avstander og finne veien inn i bevisstheten til en annen som er på samme bølgelengde (som avsenderen). Men jeg vet ikke om jeg egentlig tror på telepati, altså.

Kanskje jeg må dra og besøke Karines foreldre i morgen. Men jeg har ikke så veldig lyst, akkurat.

Det er klin umulig å få sove, så klart, så jeg står opp av senga. Så går jeg bort til vinduet, åpner det og bøyer meg ut. Jeg trekker sånn frisk septemberluft ned i lungene. Lufta lukter megagodt om natta, syns jeg. Luft er en masse gass og partikler og dråper som ligger som et tett lag rundt hele jorda (atmosfæren). Lufta består av 78 % nitrogen, 21 % oksygen, 1 % argon pluss ørsmå mengder av karbondioksid, neon, helium, metan, krypton, hydrogen, dinitrogenoksid, xenon, ozon, nitrogendioksid og karbonmonoksid.

Nå er jeg lysvåken. Det er rart at noen i det hele tatt klarer å sove, tenker jeg. Hvis noen hadde sagt at det finnes en tilstand hvor du flere timer i døgnet ikke er i stand til å gjøre noe som helst og får se en masse psyko hallusinasjoner, noen av dem skikkelig skumle, og at man lider av det hele livet, ville jeg ha sagt nei takk. Allikevel er det sånn at vi liker å sove og drømme. (Hver høst pleier mamma å tulle og si at endelig er sovesesongen her igjen.) Hva er vitsen med at hjernen driver og tenker de teite greiene der, egentlig? Og så hjernen, da! Egentlig er den jo bare helt genial. Sammenlikna med hvor avansert hjernen er, blir en galakse bare en passiv klump. Den er kanskje større, men mye mer primitiv. Og det enda hjernen ser så enkel ut. En grå, myk klump av organisk masse på halvannen kilo, liksom. Men den har hundre milliarder hjerneceller. Nevroner, heter de. Og hvert nevron er kopla sammen med opptil 100 000 andre nevroner. Det vil si at det finnes 1 0000 000 000 000 000 sånne forbindelser, flere enn det er stjerner i tusen galakser til sammen. Og da kan man jo for eksempel lure på hvor mye det går an for en hjerne å tenke. Det er kanskje bare å telle hvor mange nerveforbindelser det er plass til i en menneskehjerne? En gang leste jeg at det er plass til sånn cirka 1070 000 000 000 000 forskjellige nerveforbindelser i hjernen. Og da er vel det også svaret på hvor mange tanker det går an å tenke? Det er ganske mange, for å si det sånn, med tanke på at hele det synlige universet ikke består av flere enn 10²⁷ atomer.

Derfor skulle man faktisk tro at det mest avanserte apparatet vi kjenner til i hele universet, hadde mer orden i sakene. Hvorfor er egentlig hjernen skrudd sammen sånn at når alle bevisste funksjoner slokner, så finnes det allikevel en del av den som driver og ser og hører ting og kommuniserer? Og hva eller hvem er det hjernen snakker med når vi drømmer, egentlig?

Nattemannen, sier hjernen.

Jeg grøsser og skynder meg å lukke vinduet. Jeg vil ikke tenke på det, men jeg klarer bare ikke å la være. Ekle bilder bare flommer på.

Stirrende øyne utafor vinduet.

Følelsen av at NOEN sto utafor døra til rommet mitt.

Følelsen av at NOEN sto på lur utafor døra til rommet mitt.

Følelsen av at døra snart ville gli opp.

Følelsen av å ligge dønn stille i senga.

Følelsen av ikke å kunne røre på armer og bein.

Ilingen nedover ryggraden da jeg så at noen tok i dørhåndtaket.

Den ekle lyden av dørhåndtaket, kniiirk …

Nattemannen.

Han kommer snart tilbake, sier hjernen min. Og denne gangen kommer han for å ta deg med, og så blir du borte for bestandig.

Borte for bestandig. Nei takk.

Jeg ser ut av vinduet igjen. Stjerneklart. Karlsvogna i nordøst. Svart nattehimmel fordi at universet ikke er uendelig gammelt så derfor har ikke lyset fra de fjerneste stjernene hatt tid til å nå oss ennå, for når vi ser opp på nattehimmelen, ser vi ikke stjernene sånn som de er nå, men sånn som de var før, og universet har ikke eksistert i mer enn tretten komma åtte milliarder år.

Oppe på himmelen seiler noen lysprikker rundt. Da tenker jeg at det må jo bare være en av en hel haug med satellitter som kretser rundt jorda.