James Dashner

The Maze Runner Bok 2

ILDPRØVEN

Oversatt av Cecilie Winger

James Dashner

The Maze Runner Bok 2

ILDPRØVEN

Oversatt av Cecilie Winger

Til Wesley, Bryson, Kayla og Dallin. Verdens beste unger.

KAPITTEL 1

Hun snakket til ham før hele verden raste sammen.

Hallo, sover du fortsatt?

Thomas rørte litt på seg i senga. Mørket rundt ham føltes som tung luft, som presset på. Først fikk han panikk. Øynene hans smatt opp, og han forestilte seg at han var tilbake i boksen – den forferdelige kubeheisen av kaldt metall som hadde fraktet ham til Lysningen og labyrinten. Men her var det svakt lys, og partier med stadig mer dempet skygge kom gradvis til syne i det digre rommet. Køyesenger. Nattbord. Svake pustelyder og gurglende snork fra gutter i dyp søvn.

Lettelsen fylte ham. Han var trygg nå, reddet og fraktet til denne sovesalen. Ingen flere bekymringer. Ingen flere sorgere. Ikke mer død.

Tom?

En stemme i hodet hans. En jentestemme. Ikke hørlig, ikke synlig. Men han hørte den uansett, selv om han aldri ville ha klart å forklare noen hvordan det fungerte.

Han trakk pusten dypt og hvilte seg mot hodeputen. Etter det flyktige øyeblikket med frykt roet de vaktsomme nervene seg. Han svarte henne, mens han formet ordene med tankene.

Teresa? Hvor mye er klokken?

Aner ikke, svarte hun. Men jeg får ikke sove. Jeg tror jeg døste av en times tid eller så. Kanskje mer. Jeg håpet du var våken og kunne holde meg med selskap.

Thomas prøvde å la være å smile. Selv om hun ikke kunne se det, ville det uansett være pinlig. Du ga meg ikke særlig valg i denne saken, eller hva? Det er ikke helt enkelt å sove når noen snakker til deg inne i hodet ditt.

Teit vits. Bare sov videre, da.

Nei. Det går bra. Han kikket opp på bunnen av køya over seg – formløs og uskarp i det dunkle halvmørket – der Minho for øyeblikket lå og pustet som en mann med ugudelige mengder av slim lagret i strupen. Hva er du har tenkt på, da?

Hva tror du? På en eller annen måte klarte hun å smette inn et anstrøk av kynisme i den setningen. Jeg klarer ikke å la være å tenke på sorgerne. Den vemmelige huden og de oppblåste kroppene, alle de der metallarmene og piggene. De kom meg mye nærmere innpå livet enn jeg liker å tenke på, Tom. Hvordan skal man klare å få noe som det der ut av hodet igjen?

Thomas visste hva han trodde. At bildene aldri kom til å forsvinne …

Lysningsboerne kom til å være hjemsøkt av de forferdelige hendelsene som utspant seg i labyrinten, for resten av livet. Han forestilte seg at de fleste, om ikke alle sammen, kom til å lide av alvorlige psykologiske problemer. Kanskje det til og med kom til å klikke helt for dem.

Sterkere enn alt annet hadde han selv et bilde brent inn i hukommelsen – like intenst som et brennemerke fra et rykende varmt strykejern. Av vennen Chuck, knivstukket i brystet, blødende, og som døde mens Thomas holdt om ham.

Thomas visste at han aldri ville klare å glemme det. Men det han sa til Teresa, var: Det forsvinner. Det kommer bare til å ta litt tid, verre er det ikke.

Man blir så fylt av det, sa hun.

Jeg vet det. Hvor latterlig var det ikke at han likte så godt at hun sa slike ting til ham? At sarkasmen hennes betydde at ting kom til å ordne seg? Du er en idiot, sa han til seg selv, deretter håpet han at hun ikke hadde hørt den tanken.

Det er så utrolig kjipt at jeg ikke kan være sammen med dere gutta, sa hun.

Men Thomas skjønte hvorfor de hadde gjort det. Hun var den eneste jenta, og resten av lysningsboerne var tenåringsgutter – en gjeng med stankelbein de ikke kunne stole på ennå. De ville nok bare beskytte deg.

Japp. Jeg skjønner det. Ordene hennes fylte tankene hans med melankoli og klebet seg fast til dem som sirup. Men det er kjipt å være alene etter alt det vi var igjennom.

Hvor tok de deg med, forresten? Hun hørtes så trist ut at han nesten fikk lyst til å stå opp og lete etter henne, men han visste at det ikke var særlig lurt.

Rett på den andre siden av det store fellesrommet der vi spiste i går kveld. Det er et lite rom med noen få senger. Jeg er ganske sikker på at de låste døra da de gikk.

Der ser du, jeg sa jo at de ville beskytte deg. Deretter la han raskt til: Ikke at du trenger å beskyttes. Jeg ville ha satt penga mine på deg selv om du måtte kjempe mot minst halvparten av disse stankelbeina.

Bare halvparten?

Ok, tre fjerdedeler. Inkludert meg selv.

Nå fulgte en langvarig stillhet, selv om Thomas på en eller annen måte fortsatt kunne sanse nærværet hennes. Han følte henne. Det var nesten på samme måte som at han visste at Minho lå rett over ham, selv om han ikke kunne se ham. Og det skyldtes ikke bare snorkingen. Når noen er like ved, vet man det bare.

Til tross for alle minnene fra de siste par ukene var Thomas overraskende rolig, og ikke lenge etter overmannet søvnen ham nok en gang. Mørket senket seg over hans verden, men hun var der, ved siden av ham på så mange måter. Rørte … nesten borti.

Han hadde ingen formening om tiden som gikk mens han var i denne tilstanden. Halvveis i søvne, mens han halvveis nøt nærværet hennes, og tanken på at de var blitt reddet bort fra det forferdelige. At de var trygge, at han og Teresa kunne bli ordentlig kjent med hverandre igjen. At livet kunne bli bra.

Salig søvn. Disig mørke. Varme. En fysisk hete. Nesten svevende.

Det føltes som om verden bleknet bort. Alt ble numment og søtt. Og mørket var på sitt vis trøstende. Han smatt inn i en drøm.

Han er veldig ung. Fire, kanskje? Fem? Han ligger i en seng med teppet trukket opp til haken.

En kvinne sitter ved siden av ham, og hendene hennes er foldet i fanget. Hun har langt, brunt hår og et ansikt som er i ferd med å vise tegn til aldring. Øynene hennes er triste. Dette vet han, selv om hun prøver så godt hun kan å smile.

Han vil si noe, stille henne et spørsmål. Men han kan ikke. Han er ikke egentlig her. Han bare betrakter alt sammen fra et sted han ikke helt kan forklare. Hun begynner å snakke, og lyden er på samme tid så vennlig og så sint at det forvirrer ham.

«Jeg vet ikke hvorfor de valgte deg, men én ting vet jeg. Du er på en eller annen måte spesiell. Ikke glem det. Og glem aldri hvor» – stemmen hennes brister, og tårer renner nedover ansiktet hennes – «glem aldri hvor høyt jeg elsker deg.»

Gutten svarer, men det er ikke egentlig Thomas som snakker. Selv om det er ham. Ingenting her gir mening. «Kommer du til å bli gæren, sånn som alle de menneskene på tv, mamma? Som … pappa?»

Kvinnen stryker fingrene gjennom håret hans.

Kvinnen? Nei, han kan ikke kalle henne det. Dette er moren hans. Det er … mamma.

«Ikke vær bekymret for det, vennen min,» sier hun. «Du kommer ikke til å være her og se det.»

Smilet hennes er forsvunnet.

Altfor raskt forsvinner drømmen over i mørke, og den etterlater seg Thomas i et tomrom med ikke annet enn tankene sine. Hadde han sett et nytt minne kravle seg opp fra hukommelsestapets dybder? Hadde han virkelig sett moren sin? Det var noe med at faren hans var blitt gal. Smerten inni Thomas var dyp og gnagende, og han prøvde å synke lenger ned i glemselen.

Senere – hvor mye senere ante han ikke – snakket Teresa til ham igjen.

Det er noe som er helt galt, Tom.

KAPITTEL 2

Det var slik det begynte. Han hørte Teresa si disse ordene, men det virket som om de lød langt bortefra, som om de ble uttalt inni en lang og støyende tunnel. Søvnen hans var blitt som en ond væske, tjukk og klebrig, den fanget ham. Han ble bevisst seg selv, men skjønte at han var fjernet fra verden, begravd av utmattelse. Han klarte ikke å våkne.

Thomas!

Hun skrek det. En gjennomtrengende, skramlende lyd i hodet. Han kjente de første dryppene av frykt, men det var mer som en drøm. Han kunne ikke annet enn å sove. Og de var trygge nå, ingenting å være redd for mer. Jo, det måtte være en drøm. Alt var i orden med Teresa, alt var i orden med dem alle sammen. Han slappet av igjen og lot seg synke ned i døsen.

Andre lyder snek seg inn i bevisstheten hans. Dunk. Klirring av metall mot metall. Noe som ble tilintetgjort. Gutter som ropte. Mer som ekko av skrik, veldig fjernt, dempet. Plutselig lød det mer som skrik. Overjordiske skrik av dyp smerte. Men fjerne likevel. Som om han var fanget i en stor kokong av mørk fløyel.

Omsider var det noe som stakk hull på søvnens velbehag. Dette var ikke riktig. Teresa hadde ropt på ham og fortalt ham at det var noe som var helt galt! Han kjempet mot den dype søvnen som hadde overveldet ham, mens han sloss mot en tung vekt som naglet ham fast.

Våkn opp! brølte han til seg selv. Våkn opp!

Så var det brått noe inni ham som forsvant. Det var der i det ene øyeblikket, og borte i det neste. Det føltes som om et viktig organ var blitt fjernet fra kroppen.

Det var henne. Hun var borte.

Teresa! skrek han ut inni seg. Teresa! Er du der?

Men det var ingenting der, og han følte ikke lenger den trøstende følelsen som nærheten hennes hadde gitt ham. Han ropte navnet hennes igjen og igjen, mens han fortsatte å kjempe imot søvnens mørke grep.

Omsider sveipet virkeligheten inn og skyllet bort mørket. Thomas åpnet øynene, omsluttet av frykt. Han satte seg kjapt opp i senga, fikk beina under seg og spratt opp. Så seg rundt.

Alt var fullstendig vanvittig.

De andre lysningsboerne i rommet løp skrikende rundt. Og forskrekkelige, gruoppvekkende, uhyggelige lyder fylte luften. Det lød som forpinte hvin fra dyr som ble torturert. Stekepanna sto og pekte ut av et vindu, blek i ansiktet. Newt og Minho løp mot døra. Winston holdt hendene opp mot det skremte, kvisete ansiktet sitt og så ut som om han akkurat hadde sett en kjøttetende zombie. Andre tumlet over hverandre for å se ut gjennom de forskjellige vinduene, men de holdt seg på avstand fra glassrutene. Med et vondt stikk innså Thomas at han ikke engang kunne navnet på flesteparten av de tjue guttene som hadde overlevd labyrinten, og det var jo en merkelig tanke å bli slått av midt i alt kaoset.

Noe han skimtet fra øyekroken, fikk ham til å snu seg tilbake mot veggen. Det han fikk øye på der, feide øyeblikkelig bort ethvert snev av den freden og tryggheten han hadde følt da han snakket med Teresa samme natt. Synet fikk ham til å tvile på at slike følelser i det hele tatt kunne eksistere i den samme verdenen som han nå sto i.

En meter fra senga hans, drapert med fargerike gardiner, var det et vindu med utsikt ut til et sterkt, blendende lys. Glasset var knust, og takkete glasskår lente seg mot stålgitrene som gikk på kryss og tvers. Det sto en mann på den andre siden, han tviholdt om gitrene med blodige hender. Øynene hans var store og blodskutte og fylt av galskap. Det smale, solbrente ansiktet var dekket av sår og arr. Han hadde ikke hår, bare noen sykelige flekker med noe som lignet på grønnlig mose. Nedover det høyre kinnet løp det en grusom flenge, og Thomas kunne se tenner gjennom det hudløse, betente såret. Rosa spytt dryppet som dinglende slimtråder ned fra mannens hake.

«Jeg er en skrulling!» brølte dette skrekkvesenet av en mann. «Jeg er en jævla skrulling!»

Og deretter begynte han å skrike to ord gang på gang, igjen og igjen, mens spyttet sprutet for hvert nye rop.

«Drep meg! Drep meg! Drep meg! …»

KAPITTEL 3

En hånd dundret ned på Thomas’ skulder bakfra. Han hylte til og spant rundt og fikk se Minho, som stirret forbi ham og ut på gærningen som brølte inn av vinduet.

«De er overalt,» sa Minho. Stemmen rommet en dysterhet som passet perfekt til hvordan Thomas følte seg. Det så ut til at alt de hadde våget å håpe på kvelden i forveien, nå hadde oppløst seg til ingenting. «Og det finnes ingen tegn noe sted til de stankelbeina som reddet oss,» la han til.

Thomas hadde levd i frykt og redsel i de siste par ukene, men dette var nesten for mye. Å føle seg trygg, bare for at alt skulle tas fra ham igjen. Men til sin egen overraskelse klarte han raskt å skyve til side den lille delen av ham som bare ville hoppe til køys igjen og hylskrike øynene ut av hodet. Han fortrengte også den dvelende, verkende følelsen som minnene om moren, og det der om faren og folk som ble gale, hadde vekket i ham. Thomas visste at noen måtte ta ansvar – de trengte også en plan om de skulle overleve dette.

«Har noen av dem kommet seg inn ennå?» spurte han, og i det samme kjente han en merkelig ro skylle inn over ham. «Er det gitter for alle vinduene?»

Minho nikket mot et av de mange vinduene langs veggen i det lange, rektangulære rommet. «Japp. Det var bare for mørkt til at vi la merke til dem i går kveld, i tillegg til de tåpelige rysjegardinene. Men jeg er jammen glad for gitrene.»

Thomas så på lysningsboerne rundt seg. Noen av dem løp fra vindu til vindu for å se ut, mens andre klynget seg sammen i små grupper. Alle sammen uttrykte dels vantro, dels frykt.

«Hvor er Newt?»

«Jeg er her.»

Da Thomas snudde seg og så den eldre gutten, skjønte han hvor mye han hadde savnet ham. «Hva er det som skjer?»

«Tror du at jeg har peil? En gjeng med jævla gærnehuer vil visst spise oss til frokost, ser det ut som. Vi må finne oss et annet rom, vi må ha samling. Alt dette bråket kjennes som om noen smadrer nagler inn gjennom hodeskallen min.»

Thomas nikket fraværende. Han var enig i planen, men håpet at Newt og Minho skulle ta seg av det hele. Han var ivrig etter å komme i kontakt med Teresa – han håpet at advarselen hennes bare hadde vært en del av drømmen, en hallusinasjon fremkalt av den berusende virkningen av dyp og utmattet søvn. Og bildet av mammaen hans …

De to vennene hans gikk sin vei, mens de ropte ut og veivet med armene for å samle lysningsboerne. Thomas kastet skjelvende et blikk bakover på den fillete gærningen i vinduet, men kikket raskt bort igjen og angret i samme stund på at han hadde frisket opp minnet om alt blodet og den istykkerrevne huden, de sinnssyke øynene, den hysteriske brølingen.

Drep meg! Drep meg! Drep meg!

Thomas tumlet bort til motsatt vegg og lente seg tungt mot den.

Teresa! ropte han ut gang på gang inne i hodet sitt. Teresa. Kan du høre meg?

Han ventet, og lukket øynene for å konsentrere seg. Han strakte ut usynlige hender og prøvde å gripe fatt i et spor av henne. Ingenting. Ikke så mye som en passerende skygge eller streif av følelse, langt mindre noe svar.

Teresa, sa han mer insisterende, og anstrengelsen fikk ham til å bite tennene sammen. Hvor er du? Hva skjedde?

Ingenting. Det var som om hjertet banket stadig langsommere, til det nesten stoppet, og han følte det som om han hadde svelget en diger, hårete bomullsdott. Noe hadde skjedd med henne.

Han åpnet øynene og så at lysningsboerne hadde samlet seg ved den grønnmalte døra som førte ut til fellesrommet der de hadde spiste pizza kvelden før. Minho sto og rykket i det runde messinghåndtaket til ingen nytte.

Låst.

Den eneste andre døra førte ut til et rom med dusjer og garderober, der det ikke fantes andre utganger. Det var det hele, og vinduene. Alle sammen utstyrt med de samme metallgitrene. Takk og pris. Utenfor hvert eneste av dem sto det dundrende gærninger og hylte og skrek.

Selv om bekymringene gnagde i ham som flytende syre i blodårene, ga Thomas øyeblikkelig opp å prøve å få kontakt med Teresa, og gikk isteden bort til de andre lysningsboerne. Newt hadde overtatt oppgaven med å prøve å få opp døra, med samme fåfengte resultat.

«Den er låst,» mumlet han da han omsider ga opp, og armene hans falt matt ned til siden.

«Seriøst, ditt geni?» sa Minho. Han sto med de kraftige armene over kors, anspent, med bulende blodårer over det hele. I brøkdelen av et sekund syntes Thomas at han faktisk kunne se blodet pumpe gjennom dem. «Ikke rart at du ble oppkalt etter Isaac Newton – slik en utrolig evne til å tenke som du har.»

Newt var ikke i humør. Eller kanskje han for lengst hadde lært seg å overhøre Minhos blærete bemerkninger. «La oss slå i stykker dette jævla håndtaket.» Han så seg rundt som om han forventet at noen skulle rekke ham en slegge.

«Jeg skulle ønske de forblåste … skrullingene kunne holde kjeft!» brølte Minho, idet han snudde seg for å glo rasende på den som sto nærmest, en kvinne som så enda mye mer motbydelig ut enn den første mannen Thomas hadde sett. Hun hadde et blødende sår tvers over ansiktet som endte på siden av hodet.

«Skrullinger?» gjentok Stekepanna. Den hårete kokken hadde vært stille helt til da, knapt merkbar. Thomas syntes han så enda reddere ut enn da de skulle til å kjempe mot sorgerne for å rømme fra labyrinten. Kanskje dette var verre. Da de la seg godt til rette i senga kvelden i forveien, hadde alt virket så trygt og godt. Ja, kanskje dette var verre, det at alt plutselig ble tatt fra dem.

Minho pekte på den skrikende, blodige kvinnen. «Det er det de hele tiden kaller seg selv. Har du ikke hørt det?»

«Jeg bryr meg ikke om du kaller dem puddertisser,» freste Newt. «Finn noe jeg kan bruke til å bryte opp denne dustedøra!»

«Her,» sa en kortere gutt som kom bærende på et smalt, men solid brannslukkingsapparat som han hadde hektet ned fra veggen – Thomas husket å ha sett det tidligere. Nok en gang kjente han et stikk av dårlig samvittighet fordi han ikke visste hva gutten het.

Newt grep den røde sylinderen, klar til å bruke den som rambukk på dørhåndtaket. Thomas sto så nær han kunne, ivrig etter å se hva som befant seg på den andre siden av døra, selv om han hadde den dårlige magefølelsen som sa ham at hva det enn var, kom de ikke til å like det.

Newt løftet brannslukkingsapparatet, før han smelte det ned mot det runde messinghåndtaket. Det høylytte braket ble akkompagnert av en lavere knaselyd, og det skulle bare tre flere slag til før hele dørhåndtaket ble knust og falt i gulvet med en rekke klirrende lyder fra ødelagte metallbiter. Døra beveget seg utover litt etter litt, den knirket og gled akkurat nok på gløtt til å røpe mørket på den andre siden.

Newt sto der helt stille, mens han stirret på det lange, smale gapet av mørke, som om han ventet at demoner fra underverdenen skulle komme flygende ut derfra.

Fraværende ga han brannslukkingsapparatet tilbake til gutten som hadde funnet det. «La oss gå,» sa han. Thomas mente han hørte en ørliten skjelving i stemmen hans.

«Vent!» ropte Stekepanna. «Er vi sikre på at vi vil gå ut dit? Kanskje det var en grunn til at den døra var lukket.»

Thomas kunne ikke annet enn å være enig, det var noe helt feil her.

Minho gikk bort og stilte seg ved siden av Newt. Han så bort på Stekepanna, deretter søkte han øyekontakt med Thomas. «Hva kan vi ellers gjøre? Sitte her og vente på at de surremiklene skal bryte seg inn? Kom an.»

«De misfostrene der kommer ikke til å bryte seg inn gjennom vindusgitrene på en god stund ennå,» svarte Stekepanna skarpt. «La oss bare tenke oss litt om her.»

«Tiden for å tenke er over,» sa Minho. Han sparket ut med foten, og døra svingte opp på vidt gap, men om noe virket det nå bare enda mørkere på den andre siden. «Pluss at du skulle sagt fra før vi dundret denne låsen i fillebiter, pukkelhue. Det er for seint nå.»

«Jeg hater at du har rett,» mumlet Stekepanna iltert.

Thomas kunne ikke slutte å stirre ut gjennom den åpne døra, ut i pølen av blekksvart mørke. Han følte nå den etter hvert så altfor velkjente engstelsen stramme taket. Han visste at noe måtte være galt, ellers ville folkene som hadde reddet dem, ha dukket opp for å hjelpe til for lenge siden. Men Minho og Newt hadde rett – de måtte gå ut dit og finne et svar.

«Blås i det,» sa Minho. «Jeg går først.»

Uten å vente på svar gikk han ut gjennom den åpne døra, og kroppen forsvant nesten øyeblikkelig i mørket. Newt sendte Thomas et nølende blikk, før han fulgte etter. Av en eller annen grunn mente Thomas at han selv var den neste til å gå, så det gjorde han.

Skritt for skritt vandret han ut av sovesalen og inn i det mørke fellesrommet, med hendene utstrakt foran seg.

Glimtene av lys bak ham bidro ikke mye til å lyse opp, og han kunne like gjerne ha gått med øynene tett sammenpresset. Og det stinket der. Forferdelig.

Minho satte i et kort skrik der fremme, før han ropte bakover: «Ooops, vær forsiktig. Det henger noe … rart fra taket.»

Thomas hørte et lavt knirk eller stønn, og noe som knaket. Som om Minho hadde krasjet inn i en lavthengende lysekrone, slik at den nå svaiet fram og tilbake. Et snøft fra Newt et eller annet sted til høyre ble etterfulgt av hvin av metall som ble slept over gulvet.

«Bord,» kunngjorde Newt. «Se opp for bord.»

Stekepanna hevet stemmen bak Thomas. «Er det noen som kan huske hvor lysbryterne var?»

«Det er dit jeg er på vei,» svarte Newt. «Jeg sverger på at jeg husker å ha sett noen slike her borte et sted.»

Thomas fortsatte å vandre blindt fremover. Øynene hans hadde tilpasset seg litt, så der det tidligere bare hadde vært en vegg av mørke, kunne han nå se antydninger av skygge mot skygge. Men det var et eller annet som ikke stemte. Han var fortsatt en smule desorientert, men det virket nesten som om gjenstander befant seg på steder der de ikke skulle være. Det var nesten som om …

«Æsj-æsj-æsj,» jamret Minho og grøsset av vemmelse, som om han akkurat hadde tråkket ut i en haug med splætt. Nå skar en ny knirkende lyd gjennom rommet.

Før Thomas rakk å spørre om hva som hadde skjedd, dunket han selv inn i noe. Hardt. Ujevn form. Følelse av stoff.

«Fant den!» ropte Newt.

Det hørtes et par klikkelyder, og så ble rommet plutselig fylt av et fluorescerende lys, som blendet Thomas midlertidig. Han snublet vekk fra det han hadde støtt inn i, gned seg i øynene og løp rett inn i en annen stiv skikkelse, så den svingte ut i motsatt retning av ham.

«Uæh!» brølte Minho.

Thomas myste, synsevnen klarnet. Han tvang seg til å se på skrekkscenen som utspilte seg rundt ham.

På tvers av hele det store rommet hang det folk fra taket – minst tolv personer. Alle sammen var hengt opp etter halsen, og de forvridde repene hadde gravd seg inn i lilla, oppsvulmet hud. De stive likene svingte lett hit og dit, og ut av munnene med blekhvite lepper stakk det lyserosa tunger. Alle sammen hadde vidåpne øyne, men blikkene var glassaktige og bar dødens utvilsomme preg. Ut fra synet å dømme hadde de vært døde i mange timer. Klærne og ansiktene så velkjente ut.

Thomas falt ned på knærne.

Han kjente disse døde menneskene.

Dette var alle dem som hadde reddet lysningsboerne. For bare en dag siden.

KAPITTEL 4

Thomas prøvde å la være å se på noen av de døde kroppene idet han reiste seg. Han halvveis gikk, halvveis snublet bort til Newt, som fortsatt sto borte ved lysbryterne, og det vettskremte blikket hans pilte fra lik til lik som hang bortover i rommet.

Minho kom bort til dem, mens han bannet lavt. De andre lysningsboerne kom strømmende ut fra sovesalen, og alle ropte ut idet de skjønte hva det var de så. Thomas hørte at noen av dem kastet opp, de brakk seg og spyttet. Han kjente brått en trang til å gjøre det samme selv, men kjempet imot. Hva hadde skjedd? Hvordan kunne alt sammen ha blitt fratatt dem så kjapt? Magen hans strammet seg idet fortvilelsen truet med å overmanne ham fullstendig.

Så husket han på Teresa igjen.

Teresa! ropte han ut inni seg. Teresa! Gang på gang brølte han det i tankene med øynene presset hardt sammen og stramme kjever. Hvor er du!

«Tommy,» sa Newt, og strakte ut hånden for å klemme skulderen hans. «Hva i all jævla verden er det som er galt?»

Thomas åpnet øynene, og i det samme oppdaget han at han sto bøyd med armene slått hardt om magen. Han reiste seg langsomt og prøvde å fortrenge all den panikken som fortærte ham langsomt innvendig. «Hva … hva mener du? Se her, da.»

«Japp, men du ser ut som om du har sterke smerter eller noe.»

«Alt i orden – prøver bare å ta kontakt med henne. Men jeg klarer det ikke.» Alt var langt ifra i orden med ham. Han likte ikke å minne de andre på at han og Teresa kunne snakke sammen telepatisk. Og hvis alle disse menneskene var døde … «Vi er nødt til å finne ut hvor de har plassert henne,» glapp det ut av ham. Han grep begjærlig etter en arbeidsoppgave som kunne klarne hjernen. Mens han gjennomsøkte rommet med blikket, gjorde han sitt beste for ikke å se på likene, der han lette etter en dør som kunne føre inn til rommet hennes. Hun hadde sagt at rommet var på den andre siden av den store sovesalen der alle de andre sov.

Der. En gul dør med messinghåndtak.

«Han har rett,» sa Minho til gruppa. «Spre dere og finn henne!»

«Det har jeg kanskje allerede gjort.» Thomas var i farta, overrasket over hvor kjapt han hadde gjenvunnet alle sanser. Han løp mot døra, mens han unnvek bord og lik. Hun måtte være der inne, måtte være like trygg som de hadde vært. Døra var lukket, det var et godt tegn. Sannsynligvis låst. Kanskje hun hadde falt i like dyp søvn som han selv. Det var derfor hun hadde vært taus, ikke lydhør.

Han var nesten borte ved døra da han kom til å huske på at de kom til å trenge noe for å bryte seg inn i rommet. «Kan noen ta med seg brannslukkingsapparatet!» brølte han over skulderen. Stanken i fellesrommet var skrekkelig, så han brakk seg hver gang han trakk pusten dypt.

«Løp og hent det, Winston,» beordret Minho bak ham.

Thomas kom først bort til døra og prøvde håndtaket. Det rikket seg ikke, døra var låst. Deretter la han merke til en liten, gjennomsiktig plastramme som hang på veggen til høyre for døra, omtrent tolv ganger tolv centimeter og kvadratisk. Inn bak rammen var det stukket et papirskilt som det sto flere ord på.

Teresa Agnes. Gruppe A, forsøksperson A1.

Forræderen.

Merkelig nok stusset Thomas mest over Teresas etternavn. Eller i det minste det som så ut til å være etternavnet hennes. Agnes. Han ante ikke hvorfor, men det overrasket ham. Teresa Agnes. Hukommelsen hans var fortsatt veldig oppstykket, så han kom ikke på noen historiske personer som passet til det navnet. Selv var han oppkalt etter

Thomas Edison, den store oppfinneren. Men Teresa Agnes? Han hadde aldri hørt om henne.

Selvsagt var alle navnene deres mest ment som en spøk, sannsynligvis bare ett av alle de kyniske påfunnene kreatørene – OND, eller hvem det nå var som hadde gjort dette mot dem – hadde pønsket ut for å skille dem fra de ekte menneskebarna som de hadde stjålet fra ekte mødre og fedre. Thomas kunne nesten ikke vente til den dagen da han skulle finne ut hvilket navn han selv fikk ved fødselen, hvilket navn som sto stemplet inne i hodet til foreldrene hans, hvem de nå enn var. Hvor de nå enn var.

De flyktige minnene han gjenvant da han gjennomgikk forvandlingen, hadde fått ham til å tro at han ikke hadde foreldre som elsket ham. At hvem de nå var, hadde de ikke ønsket ham. At han var blitt fjernet fra redselsfulle levekår. Men nå nektet han å tro det mer, særlig fordi han hadde drømt om moren samme natt.

Minho knipset med fingrene foran Thomas’ øyne. «Hallo? Anroper Thomas? Dette er ikke noe bra tidspunkt for dagdrømming. Massevis av døde kropper, det stinker som armhulene til Stekepanna. Våkn opp.»

Thomas snudde seg mot ham. «Unnskyld. Syntes bare at det var så rart at Teresas etternavn er Agnes.»

Minho smekket med tungen. «Hvem bryr seg om det? Hva er alt dette sprøytet om at de kaller henne forræderen?»

«Og hva skal ‘Gruppe A, forsøksperson A1’ bety?» Det var Newt som sa dette, idet han rakte brannslukkingsapparatet til Thomas. «Men uansett er det din tur til å knerte dørhåndtak.»

Thomas grep apparatet, plutselig sint på seg selv over at han hadde kastet bort flere sekunder på å gruble over det dumme skiltet. Teresa var der inne, og hun trengte deres hjelp. Han prøvde å ikke tenke over ordet forræder, bare grep tak i sylinderen og dundret den mot messingvrideren. Det løp et støt oppover armene hans mens en metallisk klang av metall mot metall ljomet gjennom luften. Han kjente at det ga litt etter, og to slag etter falt håndtaket av, og døra åpnet seg en centimeter eller to.

Thomas slengte fra seg brannslukkingsapparatet, grep fatt i døra og sparket den på vidt gap. En kriblende forutanelse blandet seg med frykt for hva han kom til å finne der. Han var den første som skrittet inn i det opplyste rommet.

Det var en mindre versjon av guttenes sovesal, med bare fire køyesenger, to nattbord og en lukket dør, som antagelig førte inn til enda et bad. Alle sengene var sirlig oppredd, med unntak av én. I den lå et teppe slengt til side, og en hodepute hang ut over kanten, sengetøyet var krøllete. Men det var ingen tegn til Teresa.

«Teresa!» ropte Thomas. Strupen strammet seg av panikk mens han brølte.

Gjennom den lukkede døra lød plutselig den virvlende, brusende lyden av et toalett som det ble spylt ned i, og en brå lettelse skyllet gjennom Thomas. Den var så intens at han nesten måtte sette seg. Hun var her, hun var trygg. Han beroliget seg selv og begynte å gå mot badet, men Newt grep ham i armen.

«Du er vant til å bo sammen med en flokk gutter,» sa Newt. «Jeg tror ikke det er særlig høflig å trampe rett inn på en jævla damedass. Bare vent til hun kommer ut.»

«Og så må vi få alle inn hit og ha samling,» la Minho til. «Her inne stinker det ikke, og det er ikke noen vinduer der skrullingene kan skrike til oss heller.»

Thomas hadde ikke lagt merke til at det ikke fantes vinduer der før i det øyeblikket, selv om akkurat det burde ha vært det mest iøynefallende, særlig med tanke på kaoset inn på deres egen sovesal. Skrullingene. Han hadde nesten glemt dem.

«Jeg skulle ønske hun kunne skynde seg,» mumlet han.

«Jeg går og får alle sammen inn hit,» sa Minho. Så snudde han om og gikk ut i fellesrommet igjen.

Thomas stirret mot badedøra. Newt og Stekepanna og et par andre lysningsboere kom gående inn i rommet og satte seg til på sengene, alle sammen foroverbøyd, med albuene mot knærne. Samtidig gned de seg distré i hendene, med et kroppsspråk som lyste av åpenbar engstelse og bekymring.

Teresa? sa Thomas inne i hodet sitt. Kan du høre meg? Vi venter på deg her ute.

Ingen respons. Og fortsatt følte han denne boblen av tomhet, som om nærværet hennes var blitt fjernet for godt.

Det lød et klikk. Håndtaket på døra til badet ble vridd om, så ble døra åpnet, og den svingte ut mot Thomas. Han tok et skritt fram, klar til å gi Teresa en stor klem – han brydde seg ikke det minste om hvem som kunne se det. Men personen som kom gående inn på sovesalen, var ikke Teresa. Thomas stanset midt i et skritt, så han nesten snublet. Det føltes som om alt inni ham falt sammen.

Det var en gutt.

Han var kledd i samme type klær som alle sammen hadde fått kvelden i forveien – ren og lyseblå pyjamas med skjorte med knapper og flanellsbukse. Han hadde olivenfarget hud, og det mørke håret var klippet overraskende kort. Det uskyldige og overraskede ansiktsuttrykket hans var det eneste som forhindret Thomas i å gripe stankelbeinet om halsen og filleriste ham til han fikk et svar.

«Hvem er du?» spurte Thomas, uten å bry seg om ordene kom i en brysk tone.

«Hvem er jeg?» svarte gutten, en smule sarkastisk. «Hvem er dere?»

Newt hadde reist seg igjen, og han sto faktisk nærmere den nye fyren enn Thomas gjorde. «Slutt med det jævla tøvet. Det er mange flere av oss enn det er av deg her inne. Fortell oss hvem du er.»

Gutten la armene i kors, og hele kroppen hans utstrålte trass. «Greit. Jeg heter Aris. Hva mer vil dere vite?»

Thomas ville bare bokse til gutten. Han oppførte seg utrolig arrogant selv om Teresa fortsatt var savnet. «Hvordan kom du deg inn her? Hvor er jenta som sov her i natt?»

«Jente? Hvilken jente? Jeg er den eneste som er her, og sånn har det vært helt siden de plasserte meg her i går kveld.»

Thomas snudde seg og pekte i retning av døra som førte ut til fellesrommet. «Det henger et skilt rett utenfor der det står at dette er rommet hennes. Teresa … Agnes. Det står ikke et ord om noe stankelbein som heter Aris.»

Noe i stemmen hans fikk tydeligvis gutten til å innse at dette ikke var en spøk. Han rakte fram begge hendene i en forsonende gest. «Hør her, mann, jeg vet ikke hva du snakker om. De plasserte meg her inne i går kveld, jeg sov i den senga» – han pekte mot den senga som hadde krøllete og rotete sengetøy – «og våknet for fem minutter siden og gikk og tisset. Har aldri hørt navnet Teresa Agnes i hele mitt liv. Beklager.»

Den kortvarige lettelsen Thomas hadde følt da han hørte at det ble spylt ned i toalettet, ble nå offisielt smadret. Han vekslet et blikk med Newt, uten å vite hva han nå skulle spørre om.

Newt trakk lett på skuldrene, før han snudde seg mot Aris igjen. «Hvem var det som plasserte deg her inne i går kveld?»

Aris slo ut med armene, før han lot dem falle ned langs siden igjen. «Jeg aner ikke engang det, mann. En stor gjeng med folk som bar våpen, reddet oss ut, og de fortalte oss at heretter skulle alt bli bra.»

«Reddet dere ut fra hva?» spurte Thomas. Dette begynte å bli sprøtt. Virkelig, virkelig sprøtt.

Aris så ned i gulvet og sank sammen i skuldrene. Det så ut som om en bølge av fryktinngytende minner akkurat hadde vasket over ham. Han sukket, før han omsider kikket opp på Thomas igjen og svarte.

«Fra labyrinten, mann. Fra labyrinten.»