Owen Laukkanen

87

International Thriller

Mye vil ha mer

Oversatt av Tormod Ugelstad

Til kjærlig minne om Line D’Onofiro

1

De kom inn i banken ved 13.30-tiden. En mann og en kvinne. Begge hadde på seg finlandshetter, og begge var bevæpnet. Bankkassereren var opptatt med den siste kunden fra lunsjrushet, og så ikke at de kom inn. Hun hjalp kunden med å få utbetalt lønnssjekken, og da hun så opp, var de der.

De var to. Mannen var i overkant av en åtti, kvinnen var omtrent tretti centimeter lavere. Hun bar på en hagle. Den var avsagd og virket truende. Mannen hadde et automatgevær. Bankranere – akkurat som på film.

De styrtet inn i banken før Larry, den store vakten ved døren, rakk å reagere. Mannen skjøt en skuddsalve opp i taket, og kundene skrek og spredte seg. Larry reiste seg halvveis ved døren, med hånden på radioen. Kvinnen rettet haglen mot ham. «Ned på gulvet!» Stemmen hennes var hard. «Ikke lek helt.»

Mannen med geværet bar på en bag. Han kastet den til partneren, som holdt haglen rettet mot Larry og ventet mens han la seg føyelig ned på gulvet. «Alle ned på gulvet!» sa mannen. «Uansett hva dere tenker på å forsøke, er det ikke verdt det.»

Alle kundene la seg ned og søkte dekning, i sine dresser og høye hæler og nylonstrømper. De gjemte seg der de kunne, bak benker og i døråpninger. Bankkassereren snek seg til å kaste et blikk på Cindy, som lå ved siden av henne. Cindy skalv og stirret hardt på mannen og det store våpenet hans. Hun holdt hånden på knappen til den lydløse alarmen.

Mannen møtte blikket hennes og gikk bort til henne. «Legg deg ned, sa jeg.» Cindy skalv kraftigere og fikk tårer i øynene. Mannen slo henne hardt med geværskjeftet. Cindy utstøtte et lite grynt og gikk i bakken. Hun lå langflat på gulvet ved kassen, det blødde fra nesen og hun pustet raskt og panisk. Hun stirret opp på kassereren, men hun rørte seg ikke.

I den andre enden av lokalet tømte kvinnen kassene. Hun fylte bagen med kontanter. Mannen med automatgeværet snudde seg, og kassereren dukket. «Vent,» sa mannen. Kassereren rykket til, ble stående halvveis mellom oppreist og knelende stilling. Den bevæpnede mannen kom nærmere. «Reis deg!»

Kassereren adlød. «Vær så snill, ikke skad meg!»

Mannen studerte henne mens partneren hans jobbet seg nedover rekken av kasser. Han hadde blå øyne bak masken, isblå. Unaturlige. Han så ut som om han smilte, men det var ingen varme i øynene hans.

«Jeg kunne drepe deg,» sa han. Han rettet det store våpenet mot brystet hennes, og hun så ned på det. Det var uvirkelig. Hun kjente at beina begynte å svikte, og grep etter disken for å få støtte.

«Jeg kunne bare trekke av,» sa han. «Det ville være enkelt, ikke sant?»

Hun nikket. Han stirret på henne et øyeblikk til.

Partneren hans hadde kommet til Cindys kasse. Mannen gjorde tegn mot kassen med våpenet. «Åpne den!»

Kassereren adlød.

Kvinnen med haglen la bagen på skranken. Kassereren stakk hånden inn i Cindys kasse og tok ut en bunke tjuedollarsedler. Mekanisk begynte hun å telle dem. En refleks. «Ikke tell pengene,» sa mannen. «Bare legg dem i bagen.»

Hun forbannet seg selv. Selvsagt behøver du ikke telle dem. Hun la bunken i bagen og stakk hånden inn i kassen igjen. Tok ut resten av pengene.

«Bra,» sa mannen. «Så din egen.» Kassereren gikk bort til sin egen kasse og begynte å tømme den. Mannen gikk til midten av lobbyen mens hun jobbet, viftet med geværet ved hoften, betraktet kundene som lå på gulvet. I det fjerne lød de første sirenene.

Kvinnen med haglen holdt øye med kassereren. «Opp med farten!» Det var intet vennlig i stemmen hennes, intet menneskelig. Kassereren holdt hodet lavt helt til hun hadde tatt den siste seddelen ut av kassen. Så våget hun å se opp.

«Det er ikke mer,» sa hun.

Kvinnen kastet et blikk på kassen, trakk igjen glidelåsen på bagen og snudde seg mot mannen. «Vi stikker.» Mannen løftet opp bagen da kvinnen begynte å gå mot døren. Kassereren ventet på at mannen skulle følge etter. Det gjorde han ikke. Han stirret på kassereren til hun møtte blikket hans. Så rettet han våpenet mot brystet hennes igjen. Han blunket til henne.

«Pang,» sa han. Så snudde han og gikk ut av døren. Kassereren så etter ham til han forsvant ut i sollyset. Så sank hun sammen ved siden av Cindy, skjelvende og hulkende. Hun holdt knærne mot brystet, og så ikke opp før politiet kom.

2

Carter Tomlin ignorerte sirenene i det fjerne mens han gikk så sakte han våget mot Camryen som sto parkert ved fortauskanten. Foran ham hadde Tricia åpnet bakdøren og satt seg inn. Tomlin tilbakela de siste meterne med fortau og slapp pengebagen inn bak henne. Så slengte han døren igjen og satte seg inn i passasjersetet, mens Dragan kjørte av gårde fra banken.

«Kjør sakte,» sa Tomlin og snudde seg i setet for å se de første politibilene skrense opp bak dem. «Vi må gå i ett med omgivelsene.»

Tomlin sank ned i setet, han svettet gjennom klærne. Han trakk av seg finlandshetten og rullet ned vinduet. Han nøt den kjølige vinden mens Dragan kjørte mot motorveien.

Tricia trakk også av seg finlandshetten. «Fy fader,» sa hun med rødflammet ansikt. «Det var utrolig.»

Utenfor suste to politibiler forbi. De blinkende blålysene ga dem klar bane nedover den brede gaten. Dragan kjørte til side sammen med resten av trafikantene. Ingen av politifolkene kastet et blikk i deres retning.

Da politibilene var borte, tok Dragan av mot motorveien. Kom frem til påkjøringsrampen og fulgte fartsgrensen opp vestsiden av Minneapolis’ sentrum. Alt var rolig, de var bare tre vanlige bondetamper i en mellomstor personbil.

I baksetet åpnet Tricia bagen. «Jackpot.» Hun så opp på Tomlin. Smilte bredt til ham. «Må være tretti tusen, sjef. Og ingen fargepatroner.»

«Tretti tusen,» sa Tomlin. Han skalv.

Dragan kjørte av ved Washington Avenue og satte kursen sørover mot sentrum av Minneapolis. Han kjørte inn i et parkeringshus et par kvartaler fra sentrum, og parkerte i fjerde etasje mellom en svart Jaguar og en sølvfarget Civic. Tomlin gikk ut av Camryen, og Tricia fulgte etter mens hun trakk bagen etter seg. «Den er tung,» sa hun. «Det er lett tretti tusen.»

Tomlin tok bagen fra henne og åpnet den på panseret av Camryen. Han så ned på pengene og kjente en elektrisk kribling. Tretti tusen, tenkte han. Lettjente penger. Han tok ut en bunke sedler og ga dem til Dragan. «Her er et forskudd,» sa han. «Tricia gjør opp når vi får talt dem.»

Dragan bladde gjennom sedlene. «I morgen,» sa han.

Tricia kysset ham. «I morgen, kjekken. Jeg lover.»

Dragan kastet et blikk på pengene igjen. «Tretti tusen,» sa han. «Rock and roll.» Han kysset Tricia og satte seg inn i Civicen, rygget ut fra parkeringsplassen og kjørte bort.

Tomlin låste opp Jaguaren. Han la pengene i baksetet mens Tricia gjemte våpnene i bagasjerommet. Så satte han seg bak rattet, startet motoren og kjørte ut av parkeringshuset sammen med Tricia.

De tok motorveien østover mot Lowertown i sentrum av Saint Paul. Tomlin parkerte på gaten foran en lav kontorbygning og pustet ut, lenge og rolig. Han lukket øynene og trakk pusten. Pustet ut igjen. Så åpnet han øynene og knyttet slipset mens han så seg i bakspeilet, rettet på luggen. Han strakte seg etter stresskofferten i baksetet og kastet et blikk på Tricia. «Er du klar?»

Hun gliste. «Jeg venter bare på deg.»

De gikk inn i bygningen. Tomlin bar bagen. De gikk opp tre etasjer og gjennom en pregløs korridor, før de stoppet foran en mattslipt glassdør. Tomlin fomlet med nøkkelen, skjøv døren opp og førte Tricia inn.

Hun ventet til han hadde lukket døren etter dem. Så hvinte hun og slynget armene rundt ham. «Vi klarte det!» sa hun og klemte ham hardt. «Var det ikke det jeg sa, for faen?»

Tomlin lot henne klemme. Han kunne lukte sjampoen hennes, kjenne varmen fra henne. «Det var det du sa,» sa han. Han skjøv henne forsiktig fra seg og gikk inn på kontoret sitt. Der åpnet han bagen og tømte pengene ut på skrivebordet.

Tricia hvinte igjen. «Se på alle de pengene!»

Hauger med sedler, tjuedollarsedler, tiere, noen mindre, noen større. Krøllete, godt brukte, ikke mulig å spore. Og mange av dem. Tricia omfavnet ham igjen. Kysset ham på kinnet. «La oss telle dem.»

De talte. Tricia hadde vært nær – trettito tusen dollar og litt småpenger. Femten hver til Tomlin og Tricia. Resten ble en bonus for Dragan i morgen. Tomlin stappet sin andel ned i den nederste skrivebordsskuffen, lukket og låste den. Tricia samlet sammen sine penger og forsvant med dem.

Tomlin satte seg og skrudde på pc-en. Femten tusen, tenkte han mens maskinen startet. Ikke dårlig for noen få timers jobbing.

Tricia stakk hodet inn på kontoret hans igjen. Hun hadde rettet på det rosa håret og så presentabel ut igjen. Profesjonell, til og med. «Ikke glem at du har en avtale med Cook klokken 15.»

Tomlin rynket pannen. «Cook.»

«Hypokonderen som hadde problemer med formuen, husker du?» Hun blunket til ham. «Og så ringte kona di. Hun vil at du skal hente Madeleine etter dansetimen.»

Tomlin trakk pusten dypt, så pustet han ut igjen – en vanlig fyr nå, pengene og våpnene var glemt. «Cook,» sa han. «Dansetime. Jeg har kontroll.»

3

To timer etter at Carter Tomlin og Tricia forlot First Minnesotas filial på Stevens Square, sto Carla Windermere i midten av det lille banklokalet og betraktet det kaotiske åstedet. Den trettito år gamle FBI-agenten sto som en uvanlig skikkelse i all oppstandelsen; høyreist og slank, kledd elegant i hvit bluse og presset buksedrakt. Windermere så mer ut som et nyhetsanker enn en vellykket etterforsker.

Øynene hennes var imidlertid øynene til en etterforsker. De var trukket tett sammen, og blikket var smalt og kalkulerende mens hun så på seg rundt.

Stedet var bare rot. Hele bygningen var fullstappet av politifolk – hovedsakelig lokalt Minneapolis-politi – de som hadde kommet først til stedet – som sto i hjørner og døråpninger og drakk kaffe og bommet sigaretter av hverandre og pratet sludder og gikk i veien for henne. Her og der stakk sivilkledde etterforskere nesen i noe – fingeravtrykk på kassererens skranke, banksjefenes kontor – mens de standhaftig ignorerte Windermere og resten av FBI-agentene som nå hadde tatt over saken.

Windermere så ut på gaten. «Eat Street» kalte de stedet. Et par kilometer med trendy restauranter som lå et par minutter sør for sentrum av Minneapolis, behendig nær motorvei I-94 og I-35, to raske fluktruter for bankranere med bil.

Windermere fanget blikket til en teknisk etterforsker som knelte over en haug med tomhylser like ved.

«Hva skjer, Laurie?» spurte hun. Stemmen hennes avslørte fortsatt en siste rest av sørstatsaksent. Aksenten hadde fulgt henne fra Mississippi til hennes første FBI-jobb i Miami. Til tross for iherdig innsats hadde den blitt med nordover til Minnesota fem år senere. Sammen med den kjølige fremtoningen og (som hun mistenkte enkelte ganger) hudfargen, forsterket den bare hennes posisjon som outsider i byrået.

Teknikeren så ikke opp. «To-tjuetre Remington,» sa hun. «Antagelig en automatrifle. Partneren hans hadde en avsagd hagle.»

Windermere trakk hånden gjennom håret. «Automatgevær,» sa hun. «Faen.»

«Sannsynligvis en AR-15.» Laurie så opp på Windermere, så det tomme uttrykket hennes. «Den er som militærets M-16, men til personlig bruk. Jakt, forsvar av hjemmet …»

«Bankran.»

Laurie trakk på skuldrene. «Mannen min har en sånn. Sier at det er til hjortejakt. Jeg tror han bare liker å leke soldat med gutta. Menn og våpen.»

Windermere betraktet tomhylsene og likte ikke det de sa henne. De fleste bankranere var amatører – impulsive, degenerte mennesker som stort sett var ubevæpnet. FBI klarte som regel å ta dem ganske raskt. Byrået hadde en høy oppklaringsprosent. Dagens aktører virket derimot ikke like primitive. Automatgevær og avsagde hagler betød sjelden en amatørforestilling.

Windermere rettet seg opp igjen og så over til den andre siden av lokalet, der kassererne sto samlet i et hjørne. Hun møtte blikket til den yngste, en pen jente i tjueårene. Hun hadde blikket rettet mot Windermere, som om hun ønsket å snakke. Vitnet ditt, tenkte Windermere og gikk mot henne.

Kassereren krøp sammen som en vettskremt kattunge da Windermere nærmet seg. Det var ikke uvanlig. Vitner, mistenkte, politifolk, hardbarkede kriminelle, både kvinner og menn – alle hadde en tendens til å ta et skritt tilbake når Windermere satte blikket i dem. Stort sett brydde hun seg ikke om det. Som regel lot hun noen andre ta hånd om vitnene som gikk i ett med tapetet. Hun konsentrerte seg heller om å knekke de mistenkte. Men hun hadde ikke sånn flaks i dag. Hun tvang frem et medfølende smil og forsøkte å se varm og koselig ut. «Hva heter du?»

Kassereren vendte blikket bort. «Nicole.»

«Nicole,» sa Windermere. «Ok. Så hva skjedde, Nicole?»

Nicole trakk pusten dypt og tørket tårene. «Jeg vet ikke,» sa hun. «De kom inn, to stykker. Men det vet du sikkert allerede.»

Windermere ristet på hodet. «Fortell.»

«Det var en mann og en kvinne,» sa Nicole. «De kom inn med våpen i hendene. Han sa at alle skulle legge seg ned på gulvet, men Cindy og jeg gjorde ikke det, så han slo Cindy med geværet.»

Windermere kastet et blikk på gruppen av kasserere og fant Cindy, en middelaldrende, rødhåret kvinne med blåveis og en ispose klemt mot pannen. Cindy smilte svakt mot henne.

«Jeg trodde han ville slå meg, men jeg klarte ikke å bevege meg,» sa Nicole. «Men han slo meg ikke. Han så bare på meg med de intense, blå øynene sine. Han sa at han kunne drepe meg, at det ville være lett.» Hun pustet ut. «Jeg ba ham om ikke å skade meg,» sa hun. «Han fikk meg til å tømme kassene i en stor bag. Da jeg var ferdig, lot han som om han skjøt meg.»

Windermere rynket pannen. «Hva mener du?»

«Han rettet våpenet mot meg og smilte, skikkelig guffent. ‘Pang,’ sa han.»

«Pang.»

«Pang.» Nicole nikket. «Som om han ville at jeg skulle vite at han kunne gjøre det.»

«Det var sikkert bare for at du ikke skulle finne på noe.» Windermere kastet et blikk på døren, på gaten utenfor. «Så du hvor de gikk da de forlot lokalet?»

Kassereren ristet på hodet. «Jeg var redd. Jeg ville ikke vite det.»

Windermere betraktet henne. Ok, tenkte hun. Godt nok. En ekling med blå øyne og et AR-15 automatgevær. En kvinne med en avsagd hagle. En bag full av penger og maktfetisj. Windermere takket kassereren og snudde seg tilbake mot kaoset. Noen, tenkte hun, må ha sett disse folkene forlate banken.

4

I Carter Tomlins verden var det mannen som forsørget familien.

Han hadde aldri sett på seg selv som en voldelig person. Han var ikke narkoman, han spilte ikke om penger, han var ikke utro mot sin kone eller snøt på skatten. Frem til nedbemanningen hadde han vært en respektabel mann. Ektemann og far og beslutningstaker i firmaet, en mann med hjørnekontor, på vei mot sjefssjiktet.

I Tomlins hode håndterte ekte menn motgang. De klaget ikke, de snakket ikke om rettferdighet, de tok ikke imot almisser. De løste sine egne problemer. De forsørget familien.

Han hadde ranet den første banken noen få måneder etter oppsigelsen. En Bank of America-filial i Midway. Han hadde ventet på å få snakke med en lånekonsulent. Han hatet seg selv, men han trengte noe for å kunne holde tritt med avdragene på huset og bilen, for å kunne kjøpe matvarer og betale telefonregningen.

Han forlot banken uten å snakke med lånekonsulenten. Han skyndte seg til en Walmart vegg i vegg og kjøpte en tåpelig forkledning, så kom han tilbake og stakk en lapp han raskt hadde skrevet i til kassereren. Mens hun tømte kassen lurte han på hva i helvete han holdt på med. Han styrtet ut som en skremt hare med en konvolutt full av kontanter.

* * *

Det var hans egen feil, stort sett. Huslånet, i alle fall. Tomlin hadde visst innerst inne at de ikke hadde råd til halvparten av det megleren hadde lovt å låne ham. Regnskapsføreren i ham hadde skreket da han undertegnet papirene.

Men hvordan kunne han si nei? Måten Becca smilte på da hun snakket om en adresse på Summit Avenue, et vakkert drømmehjem i Victoriastil, omkranset av trær og grøntområder, langt borte fra byens larm og ståk. Måten Heather og Maddy hadde ledd på da de jaget hverandre på plenen, som var som om den var hentet fra et maleri. Bill Carver og Chuck Lawson hadde begge tatt skrittet og kjøpt hus til sine familier i nærheten. Nå kom de på jobben og snakket om gressklippertraktorer og nabofester, familieturer ut til sjøene.

Det var dette en mann skulle gjøre for familien sin. Det var slik livet skulle være. Et stort hus på en gate med trær langs veien, glade barn og gode naboer og, helvete heller, en valp. Så hva om han måtte skaffe seg litt gjeld? Et huslån hørte med i livet. Å eie sitt eget hus var den amerikanske drømmen.

Dette var selvsagt før hele økonomien kollapset. Før firmaet bestemte seg for å nedbemanne.

«Jeg har gitt dette firmaet tjue gode år,» sa han til Carver og Lawson den dagen giljotinen falt. «Nå skal dere bare sparke meg ut på gaten?»

«Vi har en kjempegod sluttpakke til deg, Carter,» sa Lawson. «Veldig sjenerøs. En gyllen fallskjerm.»

«Og vi gir deg med glede de beste anbefalinger,» sa Carver. «Du har vært en utmerket ansatt her. Dette var ingen enkel avgjørelse.»

Tomlin hadde ringt hodejegeren neste dag. Møtt henne på et stilig forstadskontor. Hun var rundt tjuefem, tippet han. Frisyren hennes så ut til å koste mer enn armbåndsuret hans. Hun hadde sett raskt på CV-en og studert ansiktet hans. «Ikke ta det personlig,» sa hun og rynket pannen. «Mine kunder betaler meg for å plukke ut de beste.»

«Tjue år i et av delstatens beste firmaer,» sa Tomlin. «Tror du ikke jeg kan måle meg?»

Hodejegeren trakk på skuldrene. «Det er kundene som lager reglene. Og de er ikke ute etter å rekruttere fra de arbeidsløses rekker.»

«Du tror ikke jeg er verdt din tid fordi jeg er oppsagt. Så hva faen er det meningen jeg skal gjøre?»

Hun trakk på skuldrene igjen og ga ham CV-en tilbake. «Kanskje ta et fag?»

Han tvang seg til å takke henne og kjørte hjem. Han ble sittende i bilen i innkjørselen så lenge at Becca kom ut for å se hva som var i veien. Hun satte seg i passasjersetet og grep hånden hans. «Vi selger huset,» sa hun. «Bilene. Det som skal til. Vi kommer oss gjennom dette.»

Han stirret opp mot huset gjennom frontruten. Det stirret tilbake mot ham, som om det hånet ham. Han talte seks rom med lyset på, sikkert flere på baksiden. All sløsingen med elektrisitet. Penger som rant bort. «Vi har tatt oss vann over hodet,» sa han. «Vi kan ikke selge.»

«Bilene da, i det minste.»

«Verditapet på biler er helt kriminelt,» sa han og ristet på hodet. «Vi skal ha flaks for å få igjen en brøkdel.»

Becca klemte hånden hans. «Hva med konkurs?»

Hun kunne like gjerne ha foreslått selvmord. «Vi begjærer oss ikke konkurs,» svarte Tomlin. «Jeg løser dette på egen hånd.»

Becca fikk et svangerskapsvikariat på en lokal barneskole. «Bare til du finner en jobb,» sa hun til Tomlin. «La meg yte min skjerv.»

Tomlin strittet imot så lenge som mulig. Da de giftet seg hadde han sverget på at hun aldri skulle behøve å jobbe igjen. Men pengene fra sluttpakken minket stadig. Hver måned forsvant enda en del til huslån og billån og alt det andre. De skiftet til vanlig kabel-tv og sa opp mobilabonnementene. De spiste ikke på restaurant eller gikk på kino lenger. Becca begynte å handle i billigmatbutikkene.

Til slutt ga Tomlin etter. «Bare på kort sikt,» sa han til henne. «Ikke for alltid.»

Hun kom hjem og var helt utslitt etter den første uken. «De ungene er en håndfull,» sa hun med stram kjeve. «Jeg hadde glemt hvor fryktelige de kan være.»

De neste ukene var verre. Tomlin følte det som om hun eldes foran ham. Det vakre, blonde håret hang uflidd og tynt. De blå øynene ble mørke og fikk ringer under seg.

Så sluttet de å elske. Becca fastholdt at det ikke var noe galt, men hun stivnet når han tok på henne, snudde seg bort om natten. Av og til ga hun etter, mens selv da var Tomlin distrahert, ute av stand til å konsentrere seg. Han lå våken mens Becca sov urolig ved siden av, og om morgenen forsøkte han ikke å legge merke til de mørke ringene under øynene hennes. De tilbrakte lange timer i taushet, og når de først snakket, kranglet de. Selv barna merket at det var noe galt.

Til slutt satte Becca seg ned med ham. «Vi bør vurdere konkurs,» sa hun.

Han følte seg kvalt, fikk ikke puste. Han sa ingenting.

«Vi går under,» sa hun. «Vi trenger en livbøye.»

«Ikke konkurs,» sa han. «Jeg finner en annen utvei.»

«Det er ingen annen utvei, Carter.» Ansiktet hennes var som stein og øynene harde. «Vi kan ikke ha det på denne måten lenger.»

Tomlin gikk til banken dagen etter. Han var ikke sikker på hva han gjorde, men han visste at han trengte hjelp. Julen sto for døren. Billånene. Huslånet. Et fjell av ubetalte regninger og urealistiske krav.

Han så seg rundt i banken mens han ventet på å få snakke med lånekonsulenten. Kassererne, kundene, alle levde sine liv, mens han betraktet dem fra utkanten, en invalid. En impotent mann, en mislykket mann.

Han kunne allerede forutse hva lånekonsulenten ville svare. Han kastet et blikk på kassererne igjen, på kundene som tok ut penger. Ideen om bankran lot til å krype inn i hodet på ham. Du kunne gjøre det, tenkte han, og så nesten som en refleks etter overvåkningskameraene. Fire stykker, nei, fem. Banken hadde ikke vakt engang.

Du kunne rane denne banken, tenkte han. Lett.

Tomlin tenkte på Carver og Lawson. Begge skulle gi bort XBoxer og diamantøreringer til jul. Han så for seg Beccas ansikt på julemorgenen, Heathers og Madeleines. Han så for seg huset til salgs, bilene hentet av forhandleren. Han tenkte på å gå inn på lånekonsulentens lille kontor og be om mer penger han ikke hadde råd til å betale tilbake.

Glem det, tenkte han.

Han så inn på lånekonsulentens kontor en gang til – på en mager mann med vikende hårfeste, tynne briller og en skjorte som satt dårlig. Så snudde han og gikk ut på parkeringsplassen. Tjuefem minutter senere gikk han inn gjennom bankdøren igjen, ikledd en tåpelig Walmart-forkledning og med en lapp i hånden.

Denne gangen gikk han ut med kontanter.

5

Windermere avhørte banksjefen, en middelaldrende, tilbakeholdende mann som hadde vært ute til lunsj da ranerne kom. Han svettet og skjøv til stadighet brillene opp på nesen, og en liten stund tenkte Windermere at han kanskje kunne være innblandet. Så skjøv hun tanken fra seg. Fyren var omtrent en sytti. Han hadde et halvspist smørbrød på skrivebordet. Dessuten så han nesten like vettskremt ut som Nicole, den stakkars kassereren.

Windermere stilte ham et par uventede spørsmål for å sørge for at han holdt seg ærlig. Så takket hun ham og forlot kontoret. Hun møtte blikket til en sivilkledd etterforsker på vei mot kaffeautomaten. «Din by?» spurte hun.

Fyren så lengselsfullt mot kaffen. «Ja,» sa han og sukket. «Femte politidistrikt.»

«FBI har kontroll på dette stedet,» sa hun. «Hvis du vil hjelpe til, skaffer du noen patruljebiler og noen uniformerte betjenter som kan banke på dører. Kanskje vi har flaks, og denne gjengen kommer herfra.»

Politimannen forsøkte seg mot automaten. «Gå,» sa Windermere. «Jeg skal spandere all den kaffen du orker å drikke når du finner en mistenkt.»

Politimannen stirret olmt på henne og luntet av sted mot en gjeng uniformerte politimenn som sto ved utgangsdøren. Han sa noe, og alle så i hennes retning før de snudde seg som en gruppe sure ungdomsskoleelever og gikk ut. Windermere holdt blikket rettet mot dem helt til de forsvant.

«Carla.» Bob Doughty, hennes nyeste partner, kom mot henne. Plastikksmil og en dress i størrelse 48. «Har du funnet ut av dette ennå?»

Windermere trakk på skuldrene. «Noen duster som får en lys idé om å rane banken i nabolaget. Raske penger. Før eller senere kommer noen til å tyste på dem for et par hundre dollar i dusør.»

Doughty rynket pannen og lot som om han tenkte på det. «Så det er sånn det går, altså?»

«I grove trekk, ja.»

«Vel, vi får krysse fingrene,» sa Doughty. «Har du lyst til å se på noen video-opptak mens vi venter på at de ringer? Jeg fikk nettopp tak i filmen fra overvåkningskameraene.»

Windermere så seg rundt i banken. Det var ikke flere lokale politifolk å jage vekk, ikke flere kasserere å skremme. Selv Laurie så ut til å være klar til å dra. «Hvorfor ikke?» sa hun. «La oss se hvordan disse folkene opererer.»

Hun fulgte etter Doughty inn på et lite bakrom i banken. Det sto et skrivebord og en stol der, og en skjerm som viste bilder fra flere overvåkningskameraer. Doughty gjorde tegn mot stolen. «Vær så god å sitte.»

Windermere satte seg og lente seg frem mot skjermen. Det var bilder fra fire forskjellige kameravinkler; tre fra lobbyen og en fra hvelvet. Tidsstempelet viste 13.15.

Doughty trakk en stol inn i rommet og satte seg, klemt mot Windermere i det lille rommet. Windermere kjente den store mannen flytte på seg ved siden av, og et lite øyeblikk opplevde hun déjà vu. Hun husket en annen rekke overvåkningsbilder og et annet lite bakrom, en dagligvarebutikk i Seattle og en usannsynlig partner. Stevens. Hun kjente noe stikke inni seg, nostalgi eller noe slikt, og så kjente hun at Doughty rørte på seg, og innså at han kikket på henne. «Går det bra?»

Windermere ristet på hodet, og dagligvarebutikken forsvant. «Det går bra,» sa hun. «Snurr film.»

Doughty fiklet med musen, og skjermen våknet til liv. En rekke av kunder kom inn gjennom inngangsdøren, gikk forbi den store sikkerhetsvakten og stilte seg i kø mens de kjedet seg foran kasserernes skranker. Det gikk et par minutter. Flere kunder kom inn. Andre gikk ut. Det var en jevn strøm av kunder til en tirsdagsettermiddag å være. Banksjefen kom ut fra kontoret sitt og gikk til lunsj. Så pekte Doughty. «Der.»

Bare et øyeblikk etter at banksjefen forsvant, kom ranerne inn gjennom døren. Windermere så på mens de gikk forbi vakten, den store leiepurken la knapt merke til dem. Kom an, Larry, tenkte hun. Du må pusse på de kriminalitetsbekjempende instinktene dine.

Mannen på skjermen holdt et automatgevær, akkurat som Laurie hadde sagt. Våpenet så stort nok ut til å meie ned en hel militærtropp, glem hjortene. Windermere så på mens mannen avfyrte en salve opp mot taket og skapte kaos.

Ranet foregikk som kassererne hadde fortalt. Den kvinnelige raneren fylte bagen, mens mannen konsentrerte seg om Cindy først, deretter Nicole. Typisk, tenkte Windermere. Fyren flørter med kassererne og får dama si til å gjøre hele jobben. Hun så på mens mannen rettet våpenet mot Nicole. Så henne stivne til mens hun stirret ned på geværløpet. Så tømte hun kassen, og kassen til sin kollega, og mannen rettet våpenet mot henne igjen og forsvant. Windermere stoppet opptaket.

«Du snakket med kassereren,» sa Doughty. «Hva var det fyren gjorde?»

«Oppførte seg som en ekling,» svarte hun. «Et maktspill. Hvem vet?»

Noen banket på døren bak dem, og Windermere snudde seg. Laurie. Hun smilte til Windermere og så på Doughty. «Det er noen som vil snakke med dere.»

«Hvem?» spurte Windermere.

«Et eller annet vitne,» sa hun og trakk på skuldrene. «Sa at han så fluktbilen kjøre av sted. Skal jeg ta ham inn hit?»

Doughty ristet på hodet. «Vi kommer ut.»

Laurie hadde fått unggutten til å vente i lobbyen. Han hadde på en Twins-skyggelue og litt for store jeans. Han så ut til å være rundt tjue. Han kastet et blikk på Doughty, før han satte blikket i Windermere. «Faen, jente,» sa han. «Så du er purk? Kanskje du vil legge meg i jern?»

Windermere ristet på hodet. «Jeg tror jeg foretrekker elektrovåpen,» sa hun. «Så du noe der ute, eller?»

«Ja, jeg så noe.» Den unge mannen lot blikket saumfare kroppen hennes. «Så fluktbilen. Fortalte ikke den andre jenta dere det?»

«Agent Tremaine sa det, ja. Beskriv bilen.»

Unggutten gliste mot Doughty. «Er hun alltid så gretten?»

Doughty spilte med. Trakk på skuldrene og smilte. Faen, tenkte Windermere. «Bilen, kompis. Kom igjen.»

«Greit, slapp av,» sa han. «Det var en Toyota Camry. Gullfarget. Jeg så de bevæpnede jævlene løpe ut fra banken og hoppe inn i baksetet.»

En gullfarget Camry. Det måtte være tusenvis av sånne biler i de to nabobyene Minneapolis og Saint Paul. Bilen hadde gått i ett med omgivelsene. «Hvor var du?» sa hun.

«Jeg var lenger ned i gaten og ventet på en leveranse.» Han så plutselig litt forlegen ut. «Jeg er pizzabud.»

«Bra for deg,» sa hun. «Du så dem altså mens de løp ut til den gullfargede Camryen. Etter det så du dem kjøre av gårde.»

«Som om ingenting hadde skjedd. Skikkelig sakte.»

Windermere så på Doughty. «Det er mange som har en gullfarget Camry.»

Doughty nikket. «Bra biler.»

«Så hvordan skal vi gå frem for å finne akkurat dette kjøretøyet?»

Den unge mannen flyttet vekten fra det ene beinet til det andre. «Vil dere ha registreringsnummeret?» Han romsterte i lommen og trakk opp en notisblokk. Bladde i den til han kom til en side med et par tegninger av kraftige biler, og en halvnaken kvinne. På bunnen av siden, notert i all hast, var tre siffer og tre bokstaver.

Windermere så på notisblokken. Så kikket hun på unggutten. Han trakk på skuldrene. «Jeg kjedet meg.»

«Ja, det skjønner jeg.» Windermere rev siden ut av notisblokken. «Du er en elendig tegner,» sa hun. «Hvis du blir lei av å levere pizza, bør du vurdere en karriere i politiet, ikke kunst.» Hun snudde seg mot Doughty igjen. «La oss finne den bilen.»