Barbara Demick

Mørkets rike

Reportasje fra Nord-Korea

Oversatt av Kirsti Vogt

Barbara Demick

Mørkets rike

Reportasje fra Nord-Korea

Oversatt av Kirsti Vogt

Til Nicholas, Gladys og Eugene

FORFATTERENS INNLEDNING

I 2001 FLYTTET JEG TIL SEOUL som korrespondent for Los Angeles Times med ansvar for både Sør-Korea og Nord-Korea. Den gangen var det uhyre vanskelig for en amerikansk journalist å slippe inn i Nord-Korea, og selv etter at jeg greide å komme meg inn i landet, oppdaget jeg at det nesten var umulig å drive journalistisk arbeid. Vestlige journalister ble tildelt «guider» som hadde som oppgave å sørge for at ingen uautoriserte samtaler fant sted og at de besøkende holdt seg til en omhyggelig planlagt rundtur til ulike monumenter. Ingen kontakt med vanlige borgere var tillatt. På fotografier og på TV fremsto nordkoreanerne som roboter som gikk i hanemarsj i formasjon under militærparader eller utførte massegymnastikk til ære for landets ledere. Jeg stirret på bildene og forsøkte å se hva som befant seg bak de tomme ansiktene.

I Sør-Korea begynte jeg å snakke med nordkoreanere som hadde hoppet av ved å flykte til Sør-Korea eller Kina, og et bilde av virkeligheten i Den demokratiske folkerepublikken Korea begynte å tre frem. Jeg skrev en artikkelserie for Los Angeles Times som fokuserte på tidligere innbyggere i Chongjin, en by som ligger i den nordligste delen av landet. Jeg mente det ville være enklere å få bekreftet fakta dersom jeg snakket med mange mennesker om ett sted. Jeg ville at dette stedet skulle ligge langt unna de velstelte severdighetene den nordkoreanske regjeringen viser utlendinger som besøker landet – selv om det innebar at jeg skrev om et sted jeg ikke kunne besøke. Chongjin er Nord-Koreas tredje største by og var et av stedene som ble hardest rammet av hungersnøden midt i 1990-årene. Jeg var så heldig å få møte mange fantastiske mennesker fra Chongjin, som både var veltalende og rause med sin tid. Mørkets rike vokste frem av denne artikkelserien.

Denne boken bygger på syv år med samtaler med nordkoreanere. Jeg har endret noen av navnene for å beskytte dem som fremdeles bor i Nord-Korea. All dialog er hentet fra beretningene til én eller flere personer som har vært til stede. Jeg har gjort mitt beste for å få bekreftet historiene jeg ble fortalt og for å stille dem opp mot begivenheter som har vært omtalt i nyhetsbildet. Beskrivelsene av steder jeg ikke har besøkt, stammer fra avhoppere, fotografier og videoer. Det er fremdeles så mye som er ugjennomtrengelig ved Nord-Korea at det ville være tåpelig å hevde at alt jeg har skrevet stemmer. Mitt håp er at Nord-Korea en dag vil bli et åpent land, og at vi selv vil kunne bedømme hva som virkelig har skjedd der.

MØRKETS RIKE

KAPITTEL 1

HÅND I HÅND I MØRKET

Satellittbilde av Nord-Korea og Sør-Korea om natten.

HVIS DU SER PÅ SATELLITTBILDER av Det fjerne Østen om natten, ser du en stor flekk som skiller seg ut ved at den pussig nok er nesten uten lys. Dette mørke området er Den demokratiske folkerepublikken Korea.

Ved siden av dette mystiske svarte hullet stråler Sør-Korea, Japan og nå også Kina bokstavelig talt av velstand. Selv sett mange hundre kilometer ovenfra viser reklameplakatene, billyktene, gatelysene og hurtigmatkjedenes neonskilter seg som bitte små hvite prikker som forteller at folk driver med sitt og er typiske energiforbrukere i det tjueførste århundret. Og så, midt i det hele, en svart, utstrakt flate som er nesten like stor som England. Det er uforståelig at en nasjon med 23 millioner mennesker kan virke like folketom som havet. Nord-Korea er ganske enkelt et tomt felt.

Nord-Korea begynte å gå i svart i begynnelsen av 1990-årene. Da Sovjetunionen, som hadde forsynt sin gamle kommunistiske allierte med billig brenselolje, falt, kollapset Nord-Koreas ineffektive økonomi, som lenge hadde knaket i sammenføyningene. Elektrisitetsverk rustet og ble til ruiner. Lysene ble slukket. Sultne mennesker klatret opp i strømmaster for å stjele stykker av kobberledninger de kunne bytte mot mat. Når solen synker på himmelen, viskes landskapet ut i grått, og de små, lave husene svelges av nattemørket. Hele landsbyer forsvinner i tussmørket. Selv i deler av hovedstaden Pyongyang, som fungerer som landets utstillingsvindu, kan du rusle nedover midten av en hovedgate om natten uten å kunne se bygningene langs noen av sidene.

Når utenforstående stirrer inn i tomrommet dagens Nord-Korea utgjør, tenker de på avsidesliggende landsbyer i Afrika eller Sørøst-Asia, der elektrisitetens siviliserende hånd ennå ikke har nådd frem. Men Nord-Korea er ikke et utviklingsland. Det er et land som har falt ut av den utviklede delen av verden. Du kan se det som en gang fantes, men er gått tapt, dingle over hodet på deg langs alle større veier i Nord-Korea – der henger bevisene i form av ledningene i det rustne strømnettet som en gang dekket hele landet.

Nordkoreanere som er eldre enn middelaldrende, husker godt tiden da de hadde mer strøm (og for den saks skyld mat) enn sine USA-vennlige slektninger i Sør-Korea, og det forverrer ydmykelsen ved å måtte sitte i mørke hver kveld. I 1990-årene tilbød USA seg å hjelpe Nord-Korea med energibehovet hvis landet la ned atomvåpenprogrammet sitt. Avtalen falt imidlertid i fisk etter at Bush-regjeringen anklaget nordkoreanere for å bryte sine løfter. Nordkoreanere klager bittert over mørket, som de fremdeles klandrer de amerikanske sanksjonene for. De kan ikke lese om kvelden. De kan ikke se på TV. «Uten strøm har vi ingen kultur,» sa en røslig nordkoreansk sikkerhetsvakt en gang anklagende til meg.

Mørket har imidlertid også sine fordeler. Spesielt hvis du er tenåring og har en kjæreste du ikke kan bli sett sammen med.

Når de voksne legger seg, om vinteren av og til så tidlig som klokken syv på kvelden, er det lett å snike seg ut av huset. Mørket gir en grad av privatliv og frihet som er like vanskelig tilgjengelig i Nord-Korea som strøm er. Omhyllet av en magisk usynlighetskappe kan du gjøre hva du vil uten å bekymre deg for nysgjerrige blikk fra foreldre, naboer eller det hemmelige politiet.

Jeg har truffet mange nordkoreanere som har fortalt meg hvor stor pris de etter hvert kom til å sette på mørket, men det som gjorde mest inntrykk på meg, var historien om en tenåringsjente og kjæresten hennes. Hun var tolv år gammel da hun møtte en tre år eldre ung mann fra en naboby. Hennes familie sto lavt på rangstigen i det innviklede sosiale kontrollsystemet som finnes i Nord-Korea. Hvis de to ble sett sammen offentlig, ville det skade guttens karrieremessige fremtidsutsikter så vel som hennes rykte som dydig ung kvinne. Dermed besto deres stevnemøter fullt og helt i å gå lange turer i mørket. Det var uansett ikke noe annet å finne på – da de begynte å være sammen på ordentlig, i begynnelsen av 1990-årene, var ingen spisesteder eller kinoer lenger i drift på grunn av strømmangelen.

De møttes etter middag. Jenta hadde gitt kjæresten sin beskjed om ikke å banke på inngangsdøren, ettersom det kunne føre til spørsmål fra storesøstrene, lillebroren eller nysgjerrige naboer. De bodde trangt i en lang, smal bygning, og bak denne lå en felles utedo for et titalls familier. Mellom husene og gaten gikk en hvit mur som var akkurat høyere enn øyenhøyde. Gutten fant et sted på den andre siden av muren, der ingen kom til å legge merke til ham mens lyset sivet ut av dagen. Lyden av naboene som vasket opp eller brukte toalettet, druknet lyden av skrittene hans. Han kunne vente på henne i timevis, kanskje to eller tre timer. Det spilte ingen rolle. Livsrytmen er roligere i Nord-Korea. Armbåndsur var det ingen som hadde.

Jenta dukket opp så snart hun kunne komme seg fri fra familien. Når hun kom ut av huset, stirret hun ut i mørket. I begynnelsen kunne hun ikke se ham, men hun merket at han var der. Hun brydde seg ikke om å sminke seg – det er ikke nødvendig i mørket. Av og til hadde hun bare på seg skoleuniformen sin, et kongeblått skjørt som på sømmelig vis sluttet under knærne, hvit bluse og rød tversoversløyfe, alt sammen i krøllete syntetisk stoff. Hun var ung nok til ikke å være opptatt av hvordan hun så ut.

Først gikk de i taushet, og så steg stemmene deres gradvis til hvisking og deretter til vanlig samtalestyrke etter hvert som de gikk ut av landsbyen og kunne slappe av i natten. De holdt seg på armlengdes avstand til de var sikre på at de ikke ville bli sett.

Like utenfor byen gikk veien inn i en treklynge på området til et kurbad ved en varm kilde. En gang var dette et nokså berømt kurbad – vannet som holdt over 50 grader, tiltrakk seg busslaster av kinesiske turister som ville kureres for artritt og diabetes – men nå var det sjelden det var i drift. Ved inngangspartiet fantes en rektangulær dam omgitt av en steinmur. Langs stiene på området vokste koreafuru, japansk lønn og trærne jenta likte aller best, ginkgotrærne som hver høst mistet skjøre, sennepsgule blader med samme form som perfekte orientalske vifter. På åsene rundt landsbyen var de fleste trærne hugget ned av mennesker som trengte ved, men trærne ved de varme kildene var så vakre at lokalbefolkningen respekterte dem og lot dem stå i fred.

Ellers var området dårlig vedlikeholdt. Trærne var ikke beskåret, steinbenkene hadde sprekker, og brostein hadde forsvunnet som råtne tenner. I midten av 1990-årene var nesten alt i Nord-Korea utslitt, ødelagt eller dårlig fungerende. Landet hadde sett bedre dager. Men manglene var ikke like iøynefallende i mørket. I bassenget med vann fra den varme kilden, som var mørkt og gjengrodd av ugress, lyste speilbildet av himmelen over.

Nattehimmelen i Nord-Korea er et syn. Den er kanskje den klareste i Nordøst-Asia, ettersom dette er det eneste stedet som er forskånet for kullstøvet, sanden fra Gobi-ørkenen og karbonmonoksidet som kveler resten av kontinentet. I gamle dager bidro nordkoreanske fabrikker til sin del av skydekket, men det gjør de ikke lenger. Ingen kunstig belysning konkurrerer med lysstyrken til stjernene på landets nattehimmel.

Det unge paret vandret gjennom kvelden og spredde ginkgoblader rundt seg. Hva snakket de om? Familiene sine, klassekameratene sine, bøker de hadde lest – uansett hva det var, var det uendelig fascinerende. Mange år senere, da jeg spurte jenta hva hennes livs lykkeligste minner var, fortalte hun meg om disse kveldene.

Det er ikke slikt som dette som kommer til syne på satellittbilder. Enten folk analyserer Nord-Korea på CIAs hovedkvarter i Langley i Virginia eller på et universitetsinstitutt for østasiatiske studier, gjør de det som regel på avstand. De tenker ikke på at midt i dette svarte hullet, i dette dystre, mørke landet der mange millioner har dødd av sult, finnes det også kjærlighet.

Da jeg traff denne jenta, var hun blitt en trettien år gammel kvinne. Mi-ran (som jeg skal kalle henne i denne boken) hadde hoppet av seks år tidligere og bodde i Sør-Korea. Jeg ba om å få intervjue henne til en artikkel jeg skrev om nordkoreanske avhoppere.

I 2004 ble jeg sendt til Seoul som korrespondent for Los Angeles Times. Min oppgave var å dekke hele Koreahalvøya. Sør-Korea var enkelt. Landet var verdens trettende største økonomiske makt, et blomstrende, om enn iblant litt balstyrig demokrati, med et av de mest aggressive pressekorpsene i Asia. Offentlige tjenestemenn ga journalister mobilnumrene sine og hadde ingenting imot å bli oppringt utenfor arbeidstid. Nord-Korea var den rake motsetningen. Nord-Koreas kommunikasjon med verden utenfor begrenset seg stort sett til tirader som ble spyttet ut av det statlige nyhetsbyrået Korean Central News Agency, som ble kalt «Den store dadler» på grunn av de latterlige svulstighetene om «de imperialistiske yankeedrittsekkene». USA hadde kjempet på Sør-Koreas side under Koreakrigen i 1950 til 1953, den kalde krigens første store verdensbrann, og hadde fremdeles førti tusen soldater stasjonert der. For Nord-Korea var det som om krigen aldri var avsluttet. Så fersk og rå var fiendtligheten.

Amerikanske borgere ble sjelden sluppet inn i Nord-Korea, og amerikanske journalister fikk enda sjeldnere komme inn. Da jeg omsider fikk visum for å reise til Pyongyang i 2005, ble jeg og en kollega tatt med langs en rute som var full av monumenter reist til ære for den ærerike lederen Kim Jong-il og hans avdøde far, Kim Il Sung. Vi ble til enhver tid ledsaget av to tynne menn i mørke dresser som begge het Mr. Park. (Nord-Korea tar sine forholdsregler ved å tildele utenlandske besøkende to «guider», slik at den ene kan holde øye med den andre for at de ikke skal kunne la seg bestikke.) Guidene brukte den samme oppstyltede retorikken som det offisielle nyhetsbyrået. (En formulering som dukket underlig ofte opp i samtalene våre, var «Takket være vår kjære leder Kim Jong-il».) De opprettet sjelden blikkontakt når de snakket med oss, og jeg lurte på om de trodde på det de sa. Hva tenkte de egentlig? Elsket de sin leder så høyt som de påsto? Hadde de nok å spise? Hva gjorde de når de kom hjem fra jobb? Hvordan var det å bo i verdens mest undertrykkende regime?

Det var åpenbart at hvis jeg ville ha svar på disse spørsmålene, kom jeg ikke til å få dem inne i Nord-Korea. Jeg måtte snakke med mennesker som hadde forlatt landet – avhoppere.

I 2004 bodde Mi-ran i Suwon, en storby som ligger omtrent tretti kilometer sør for Seoul og er stor og kaotisk. Samsung Electronics holder til i Suwon, som også har en rekke fabrikker som fremstiller produkter de fleste nordkoreanere ikke ville greie å identifisere – dataskjermer, CD-ROM, digitale TV-apparater og minnepinner. (En statistikk som ofte trekkes frem, forteller at den økonomiske forskjellen mellom de to koreanske landene er minst fire ganger større enn den økonomiske forskjellen mellom Øst-Tyskland og Vest-Tyskland var da Tyskland ble gjenforent i 1990.) Byen er bråkete og kaotisk, en kakofoni av farger og lyder som ikke passer sammen. Som i de fleste sørkoreanske byer, er arkitekturen et sammensurium av stygge betongkasser med glorete skilter på toppen. Høyblokker med leiligheter strekker seg flere kilometer ut fra en overbefolket bykjerne som er full av utsalg for kjedene Dunkin’ Donuts og Pizza Hut og et vell av koreanske kopier. Bakgatene er fulle av «elskovshoteller» med navn som Eros Motel og Love-Inn Park, som annonserer med timepris på rommene. I trafikken er det som regel alltid kork mens mange tusen Hyundaier – nok en frukt av det økonomiske miraklet – forsøker å ploge seg frem mellom hjemmet og kjøpesenteret. Fordi trafikkorken i byen er konstant, tok jeg toget ned fra Seoul, en tur som tar en halvtime, før jeg krabbet inn i en taxi som kjørte meg til et av de få fredelige stedene i byen, en grillribberestaurant som ligger rett overfor en festning fra 1700-tallet.

Først greide jeg ikke å se hvem av gjestene som var Mi-ran. Hun så nokså annerledes ut enn de andre nordkoreanerne jeg hadde truffet. På denne tiden var det rundt seks tusen nordkoreanske avhoppere som bodde i Sør-Korea, og som regel var det lett å se at de hadde problemer med å tilpasse seg – skjørtene var for korte, merkelappene satt fremdeles fast på nye klær – men Mi-ran var umulig å skille fra en sørkoreaner. Hun hadde på seg en elegant brun genser med matchende strikkejakke og bukser. Det fikk meg til å tro at hun var nokså beskjeden (et inntrykk som i likhet med så mange andre skulle vise seg å være galt). Håret hennes var tilbakestrøket og holdt pent på plass med en strasspenne. Det ulastelige utseendet ble bare ødelagt av noen kviser på haken og noen ekstra kilo rundt midjen, noe som skyldtes at hun var tre måneder på vei. Et år i forveien hadde hun giftet seg med en sørkoreaner, en av forsvarets sivile ansatte, og nå ventet de sitt første barn.

Jeg hadde invitert Mi-ran på lunsj for å få vite mer om det nordkoreanske skolesystemet. I årene før hun hoppet av, hadde hun jobbet som førskolelærer i en gruveby. I Sør-Korea holdt hun på med pedagogikkstudier. Det var en alvorlig samtale, til tider dyster. Maten på bordet sto urørt mens hun beskrev hvordan det hadde vært å se fem og seks år gamle elever dø av sult. Samtidig som elevene hennes døde, var det hennes oppgave å lære dem at de var heldige som var nordkoreanere. Kim Il-sung, som styrte landet fra halvøya ble delt ved slutten av annen verdenskrig og frem til han døde i 1994, skulle æres som en gud, og Kim Jong-il, hans sønn og etterfølger, skulle aktes som en kristuslignende skikkelse. Mi-ran var svært kritisk til det nordkoreanske hjernevaskingssystemet.

Etter å ha snakket om dette en time eller to, dreide vi inn på noe som kanskje kan avfeies som typisk jenteprat. Det var noe ved Mi-rans sikre fremtreden og likefremhet som gjorde det mulig å stille mer personlige spørsmål. Hva gjorde unge nordkoreanere når de skulle ha det gøy? Fantes det lykkelige øyeblikk i hennes liv i Nord-Korea? Hadde hun en kjæreste der?

«Det er pussig at du spør,» sa hun. «Jeg drømte om ham her en natt.»

Hun beskrev gutten som høy og smidig, med tjafsete hår som hang ned i pannen. Etter at hun kom seg ut av Nord-Korea, ble hun henrykt over å oppdage at det fantes et sørkoreansk tenåringsidol ved navn Yu Jun-sang som var ganske lik ekskjæresten hennes. (Jeg bruker derfor Jun-sang som pseudonym for ham.) Han var også intelligent, en vordende forsker som studerte ved et av de beste universitetene i Pyongyang. Det var en av årsakene til at de ikke kunne bli sett sammen.

Det finnes ikke elskovshoteller i Nord-Korea. Flyktige seksuelle forbindelser mellom kjønnene frarådes. Likevel forsøkte jeg forsiktig å snoke for å få vite hvor langt de gikk.

Mi-ran lo.

«Det gikk tre år før vi holdt hverandre i hendene. Seks til før vi kysset hverandre,» sa hun. «Jeg ville ikke ha drømt om å gjøre mer enn som så. Da jeg forlot Nord-Korea, var jeg tjueseks år gammel og lærer, men jeg visste ikke hvordan barn ble unnfanget.»

Mi-ran innrømmet at hun ofte tenkte på sin første kjærlighet og kjente noen stikk av anger på grunn av måten hun reiste på. Jun-sang hadde vært hennes beste venn, den hun betrodde seg til om sine drømmer og om familiens hemmeligheter. Ikke desto mindre hadde hun holdt sitt livs største hemmelighet skjult for ham. Hun fortalte ham aldri at hun avskydde Nord-Korea og at hun ikke trodde på propagandaen hun videreformidlet til elevene sine. Og ikke minst fortalte hun ham aldri at familien hennes hadde klekket ut en plan for å hoppe av. Det var ikke det at hun ikke stolte på ham, men i Nord-Korea kan man aldri være for forsiktig. Hvis han sa det til noen som sa det til noen … Man kunne jo aldri vite – det fantes spioner overalt. Naboer anklaget naboer, venner anklaget venner. Selv kjærester anklaget hverandre. Hvis noen i det hemmelige politiet hadde fått høre om planene, ville hele familien hennes ha blitt ført til en arbeidsleir i fjellene.

«Jeg kunne ikke ta sjansen på det,» sa hun. «Jeg kunne ikke engang si farvel.»

Etter vårt første møte snakket Mi-ran og jeg ofte om Jun-sang. Hun var lykkelig gift, og da jeg neste gang traff henne også mor, men likevel snakket hun raskere og rødmet hver gang navnet hans ble nevnt. Jeg fikk følelsen av at hun ble glad hver gang jeg brakte temaet på bane, som om det var noe hun ikke kunne snakke med noen andre om.

«Hva skjedde med ham?» spurte jeg.

Hun trakk på skuldrene. Femti år etter at Koreakrigen tok slutt er det fremdeles ikke noen egentlig kommunikasjon mellom nordkoreanere og sørkoreanere. I så henseende har landene ingenting felles med Øst-Tyskland og Vest-Tyskland, eller for den saks skyld med noen andre steder. Det finnes ikke telefonlinjer mellom Nord-Korea og Sør-Korea, ikke noen posttjeneste, ikke e-post.

Mi-ran selv hadde mange ubesvarte spørsmål. Var han gift? Tenkte han fortsatt på henne? Hatet han henne fordi hun hadde dratt uten å si farvel? Mente Jun-sang at Mi-ran hadde forrådt moderlandet, ettersom hun hadde hoppet av?

«På en måte tror jeg at han ville forstå, men det er egentlig ingen måte jeg kan vite det sikkert på,» sa hun.

Mi-ran og Jun-sang møttes da de var i begynnelsen av tenårene. De bodde i utkanten av Chongjin, en av industribyene nordøst på Koreahalvøya, ikke langt fra grensen mot Russland.

Det nordkoreanske landskapet fremstilles perfekt av de svarte penselstrøkene i orientalsk malerkunst. Enkelte steder er det slående vakkert – sagt med en nordamerikansk referanse kan det minne litt om den nordvestre delen av USA, ved Stillehavet – men på en måte blottet for farger. Paletten har et begrenset spenn, fra de mørke grønntonene i furutrær og einebærbusker til den melkeaktige gråfargen på granittfjellene. Rismarkenes frodige, grønne lappetepper, som er så karakteristiske for den asiatiske landsbygda, er bare å se noen måneder under regntiden om sommeren. Høsten tar med seg et kortvarig blaff av fargerikt bladverk. Resten av året er alt gult og brunt, som om fargene er vasket vekk og falmet.

Virvaret du ser i Sør-Korea er fullstendig fraværende. Det finnes absolutt ingen reklameskilter og svært få motorkjøretøyer. Privateide biler er stort sett ulovlige, men det er uansett ingen som har råd til slike. Det er til og med sjelden du ser traktorer, bare tjafsete okser trekker plogene. Husene er enkle, praktiske og ensfargede. Det er ikke mye som stammer fra tiden før Koreakrigen. De fleste boliger ble bygget i 1960- og 1970-årene av betongblokker og kalkstein, og fordelt på innbyggerne etter jobb og rang. I storbyene finnes det «duekasser», ettromsboliger i lavblokker, og på landsbygda bor folk som oftest i enetasjes bygninger som kalles «munnspill», rekkehus med ettromsboliger som er festet sammen som de små rommene som utgjør kanalene i et munnspill. Av og til er karmene rundt dører og vinduer malt oppsiktsvekkende turkise, men for det meste er alt hvitkalket eller grått.

Da George Orwell forestilte seg en futuristisk dystopi i 1984, skrev han om en verden der de eneste fargene man kunne se, var propagandaplakatenes. Slik er det i Nord-Korea. Kim Il-sung fremstilles i de sterke fargene som gjerne brukes i den sosialistiskrealistiske stilen. Den store leder sitter på en benk og smiler kjærlig til en gruppe barn i fargerike klær som flokker seg rundt ham. Gule og oransje stråler strømmer ut fra ansiktet hans: Han er solen.

Rødt er forbeholdt teksten på de allestedsnærværende propagandaskiltene. Det koreanske alfabetet er unikt og består av sirkler og streker. De røde bokstavene springer inntrengende ut av det grå landskapet. De marsjerer over markene, presiderer over fjellenes granittklipper, bryter opp hovedveiene som milepæler og danser på toppen av togstasjoner og andre offentlige bygninger.

LENGE LEVE KIM IL-SUNG

KIM JONG-IL, DET 21. ÅRHUNDRETS SOL

LA OSS LEVE PÅ VÅR MÅTE

VI GJØR SOM PARTIET SIER

DET FINNES INGENTING I VERDEN Å VÆRE MISUNNELIG PÅ

Frem til Mi-ran var i begynnelsen av tenårene, var det ingen grunn til at hun ikke skulle tro på skiltene. Faren hennes var en enkel gruvearbeider. Familien var fattig, men det samme var alle de kjente. Ettersom trykksaker, filmer og TV- og radiosendinger fra verden utenfor var forbudt, gikk Mi-ran ut fra at det ikke fantes noe sted i verden der folk hadde det bedre, og at de fleste antagelig hadde det mye verre. Hun hørte mange, mange ganger på nordkoreansk radio og TV at sørkoreanerne hadde det forferdelig under den USA-vennlige marionettregjeringen som ble ledet av Park Chung-hee og senere av hans etterfølger Chun Doo-whan. Folket fikk høre at Kinas utvannede form for kommunisme var mindre vellykket enn Kim Il-sungs, og at millioner av kinesere sultet. I det store og hele følte Mi-ran at hun var nokså heldig som var blitt født i Nord-Korea under den faderlige leders kjærlige omsorg.

Faktisk var ikke landsbyen der Mi-ran vokste opp så ille i 1970- og 1980-årene. Det var en helt gjennomsnittlig nordkoreansk landsby med rundt tusen innbyggere, og den sentraliserte planleggingen sørget for at den ikke skilte seg fra andre tilsvarende landsbyer, men beliggenheten var gunstig. Østhavet (Japanhavet) lå bare knappe ti kilometer unna, så innbyggerne kunne iblant spise fersk fisk og krabber. Landsbyen lå like utenfor fabrikkpipene i Chongjin, så man hadde fordelene ved å være nær storbyen samtidig som man hadde åpne områder der man kunne dyrke grønnsaker. Terrenget var forholdsvis flatt, en velsignelse i et land der det er smått med flate områder der man kan plante noe. En av Kim Il-sungs mange ferievillaer lå ved de varme kildene i nærheten.

Mi-ran var yngst av fire jenter. I 1973, da hun ble født, var dette en like stor ulykke i Nord-Korea som det var i 1800-tallets England da Jane Austen skrev om den fortvilte situasjonen til en familie med fire døtre i Stolthet og fordom. Både Sør-Korea og Nord-Korea er gjennomsyret av konfutsianske tradisjoner der det er guttene som fører familien videre og tar seg av gamle foreldre. Foreldrene til Mi-ran ble til slutt forskånet for tragedien det er ikke å ha sønner da de fikk en gutt tre år etter Mi-ran, men det innebar at den yngste datteren ble familiens glemte barn.

De bodde i et munnspillhus, slik statusen til faren til Mi-ran tilsa. Inngangsdøren førte inn i et lite kjøkken som også fungerte som fyrrom. De skuffet ved eller kull inn i en ovn, og varmen fra den ble både brukt til å lage mat og til å varme opp boligen ved hjelp av et system som ligger under gulvet og kalles ondol. En skyvedør skilte kjøkkenet fra rommet der hele familien sov på matter som lå rullet sammen om dagen. Da gutten ble født, innebar det at familien besto av åtte personer – de fem barna, foreldrene og en bestemor. Derfor bestakk faren til Mi-ran lederen for folkekomiteen, og de fikk en tilstøtende bolig i tillegg og lov til å skjære ut en dør i veggen mellom de to boenhetene.

Nå som de fikk større plass, ble kjønnene atskilt. Når de spiste, trengte kvinnene seg sammen rundt et lavt trebord like ved kjøkkenet og spiste grøt av maismel, som var billigere og mindre næringsrikt enn ris, den viktigste ingrediensen i det nordkoreanske kostholdet. Far og sønn spiste ris ved sitt eget bord.

«Jeg trodde det bare var slik livet skulle være,» fortalte broren til Mi-ran, Sok-ju, meg senere.

Hvis de eldre søstrene la merke til det, gjorde de ikke noe nummer av det, men Mi-ran brast ofte i gråt og raste mot urettferdigheten.

«Hvorfor er det bare Sok-ju som får nye sko?» forlangte hun å få vite. «Hvorfor passer mamma bare på Sok-ju og ikke på meg?»

Da hysjet de andre på henne uten å svare.

Det var ikke første gang hun gjorde opprør mot restriksjonene unge kvinner ble pålagt. På denne tiden skulle ikke jenter sykle i Nord-Korea. Det var sosialt stigmatiserende – folk oppfattet det som stygt og som noe som førte tankene til sex – og med ujevne mellomrom utstedte Det koreanske arbeiderparti formelle edikter som teknisk sett gjorde det ulovlig. Mi-ran brydde seg ikke om dette. Fra hun var elleve år gammel, begynte hun å sykle til Chongjin på den ene sykkelen familien eide, en brukt japansk modell. Hun hadde behov for å komme seg vekk fra undertrykkelsen i den vesle landsbyen, for å dra et annet sted. Det var en slitsom tur for et barn, rundt tre timer oppoverbakke og bare delvis på asfaltert vei. Ofte forsøkte menn å sykle forbi henne og skjelte henne ut for å være uforskammet.

«Du kommer til å rive opp fitta,» skrek de til henne.

Av og til braste grupper av tenåringsgutter ut på veien og forsøkte å dytte henne av sykkelen. Da skrek Mi-ran tilbake og var like stygg i munnen som de var. Med tiden lærte hun seg å overse dem og bare tråkke videre.

I landsbyen fantes det bare ett sted der Mi-ran kunne slippe unna – kinoen.

Alle byer i Nord-Korea, uansett hvor små de er, har sin egen kino, takket være at Kim Jong-il er overbevist om at film er et uunnværlig redskap for å gjøre massene lojale. I 1971, da Kim Jong-il var tretti år gammel, fikk han sin første jobb, som leder for Arbeiderpartiets propaganda- og agitasjonsbyrå, som drev landets filmstudioer. I 1973 utga han en bok, Om filmkunsten, der han gjorde rede for sin teori om at «revolusjonær kunst og litteratur er ekstremt effektive hjelpemidler for å inspirere mennesker til å arbeide for revolusjonens sak».

Under Kim Jong-ils ledelse ble det koreanske spillefilmstudioet i utkanten av Pyongyang utvidet til et område på nesten 930 000 kvadratmeter. Det produserte førti filmer i året. Disse filmene var for det meste dramaer med de samme temaene: Veien til lykke var selvoppofrelse og individets undertrykkelse til fellesskapets beste. Kapitalisme var ren nedverdigelse. Da jeg fikk en omvisning i filmstudioet i 2005, så jeg en kulisse som skulle forestille en typisk gate i Seoul, full av nedslitte utstillingsvinduer og barer der nakne jenter opptrådte.

Det spilte ingen rolle at filmene var ren propaganda – Mi-ran elsket å gå på kino. I den grad man kunne bli filmelsker når man vokste opp i en liten by i Nord-Korea, var det nettopp det hun var. Helt fra hun var gammel nok til å gå alene på kino, tigget hun moren om penger til billetter. Prisene ble holdt lave – det kostet bare en halv won, noe som tilsvarer noen øre, omtrent det samme som en brus. Mi-ran så alt hun kunne. Noen filmer ble vurdert som altfor dristige for barn, for eksempel filmen Å, min elskede fra 1985, der det ble antydet at en mann og en kvinne kysset hverandre. I virkeligheten senket den kvinnelige hovedrolleinnehaveren dydig parasollen sin, slik at publikum aldri så leppene deres berøre hverandre, men det var nok til at filmen fikk det som tilsvarer 18-årsgrense. Hollywood-filmer var selvsagt bannlyst i Nord-Korea, i likhet med praktisk talt all annen utenlandsk film, med unntak av en og annen russisk produksjon. Mi-ran likte de russiske filmene ekstra godt, ettersom de var mindre propagandistiske enn de nordkoreanske og mer romantiske.

Det var kanskje uunngåelig at en drømmende jente som gikk på kino for å se romantikk på lerretet fant kjærligheten der.

De traff hverandre i 1986, da det fremdeles var nok strøm til filmfremviserne. Kulturhuset var den mest imponerende bygningen i byen, reist i en nokså storslagen stil som var populær i 1930-årene, da Korea var okkupert av Japan. Fasaden til den to etasjer høye kinoen, som var stor nok til at den hadde en mesanin, var dekket av et enormt portrett av Kim Il-sung. Dimensjonene var angitt av bestemmelser som sa at alle bilder av Den store leder skulle stå i proporsjon til størrelsen på bygningen. Kulturhuset fungerte som kino, teater og foredragssal. På offentlige helligdager, som fødselsdagen til Kim Il-sung, ble det arrangert konkurranser der for å finne innbyggerne som best fulgte Den store leders eksempel. Resten av tiden ble det vist filmer, og med noen ukers mellomrom kom det en ny film fra Pyongyang.

Jun-sang var akkurat like gal etter film som Mi-ran. Så snart han hørte at det var kommet en ny film, stormet han til for å bli den første som så den. Filmen som ble vist denne dagen, het Et nytt styre fødes. Handlingen foregikk i Mandsjuria under annen verdenskrig, der koreanske kommunister under ledelse av en ung Kim Il-sung organiserte seg for å kjempe imot den japanske okkupasjonsmakten. Den anti-japanske motstandskampen var et like velkjent tema i nordkoreansk film som cowboyer og indianere var det i Hollywoods barndom. Man regnet med at denne filmen kom til å trekke et stort publikum, ettersom en populær kvinnelig skuespiller var med.

Jun-sang var tidlig ute. Han sikret seg to billetter, en til seg selv og en til broren. Han ruslet rundt på utsiden da han fikk øye på henne.

Mi-ran sto nokså langt bak i en stor mengde som var på vei mot billettluken. Kinopublikummet i Nord-Korea er ofte ungt og støyende. Denne mengden var ekstra tøff. De eldste ungdommene hadde presset seg frem først i køen og dannet en sperring som hindret de yngre i å komme frem til billettluken. Jun-sang gikk nærmere for å se jenta bedre. Hun trampet frustrert med føttene og så ut som om hun skulle til å begynne å gråte.

Det nordkoreanske skjønnhetsidealet krever lys hud – jo hvitere, desto bedre – og et rundt ansikt og buet munn, men denne jenta så slett ikke slik ut. Ansiktstrekkene hennes var lange og markerte, neseryggen var høy og kinnbeina klart definerte. I Jun-sangs øyne så hun nesten utenlandsk og litt vill ut. Øynene hennes lynte av sinne over kaoset ved billettluken. Hun virket ikke som andre jenter, som hadde lagt seg til selvutslettende gester og dekket til munnen sin når de lo. Jun-sang så en ildfull utålmodighet hos henne, som om hun ikke hadde latt seg kue livet i Nord-Korea. Han ble umiddelbart betatt.

Jun-sang var femten år gammel og pinlig klar over at han var interessert i jenter som sådanne, men hadde aldri vært opptatt av en bestemt jente – frem til nå. Han hadde sett tilstrekkelig mange filmer til at han kunne stille seg på utsiden av seg selv og forestille seg hvordan dette første møtet med henne kunne ha sett ut hvis det utfoldet seg på lerretet. Senere skulle han huske øyeblikket som en slags drømmeaktig fargefilm med en mystisk glød rundt Mi-ran.

«Tenk at det finnes en sånn jente i denne vesle byen,» sa han til seg selv.

Han gikk rundt utkanten av mengden et par ganger for å se henne bedre og vurderte hva han skulle gjøre. Han var en tenker, ikke noen slåsskjempe. Å presse seg frem til billettluken igjen var ikke noe alternativ. Så fikk han en idé. Filmen skulle straks starte, og broren hans hadde ikke kommet ennå. Hvis han solgte henne den ekstra billetten han hadde, ville hun bli nødt til å sitte ved siden av ham, ettersom det var plassbilletter. Han gikk forbi henne enda en gang mens han planla hva han skulle si når han tilbød henne billetten.

Til syvende og sist våget han ikke å snakke med en jente han ikke kjente. Han snek seg inn i kinoen. Mens filmens heltinne galopperte over en snødekt flate på lerretet, tenkte Jun-sang på sjansen han ikke hadde tatt. Heltinnen var en rasende motstandskvinne som hadde guttefrisyre og red over steppene i Mandsjuria mens hun deklamerte revolusjonære slagord. Jun-sang tenkte bare på jenta utenfor kinoen. Da rulletekstene kom på slutten av filmen, løp han ut for å se etter henne, men hun var borte.