Jacques Vriens

Kule kidz gråter ikke

Oversatt av Hedda Vormeland, MNO

Jacques Vriens

Kule kidz gråter ikke

Oversatt av Hedda Vormeland, MNO

Til Anke

Skinking

Midt i friminuttet kom Akkie og Elise stormende opprørt inn i klasserommet. «Ina, Joep herser med oss på fotballbanen igjen», utbrøt Akkie. «Den klossmajoren stilte seg oppå stortåa mi med de digre flytebryggene sine. Akkurat idet jeg skulle skåre. Joep er en brutal gris!»

Ina, som holdt på med å skrive navnene på særegne australske dyr på tavla, snudde seg.

«Det går an å ta det litt roligere, Akkie.»

«Ja, Ina, det var det jeg sa til Joep, men det hjalp ikke, for da begynte han å skinke.»

«Hva?» spurte Ina forbauset.

«Nei, bare … å skinke, akkurat som griser, med rumpa bakover og så smelle inn i noen. Inn i meg, altså.»

Ina kikket på Akkie over kanten på halvbrillene. «Jeg tror nok du tåler en støyt.»

Akkie nikket. «Gjett om, for jeg begynte å skinke tilbake med én gang, og da ble han sinna og begynte å sparke.»

«Og jeg fikk også et spark fra ham», sa Elise, «og Tamara også. Og vi sa bare at han oppførte seg teit. Vi skinket ikke engang.»

Ina brast i latter.

«Det er ikke noe å le av, altså», surmulte Akkie.

Ina la ansiktet i riktige folder igjen og sa alvorlig: «Skinking. Å skinke, skinker, har skinket.»

Det var stille et øyeblikk, men så begynte jentene også å le.

«Jeg skjønner bare ikke», fortsatte Ina, «hvorfor dere alltid er med og spiller fotball. Jeg synes det er en så voldsom sport.»

«Hallo, Ina», utbrøt Akkie, «ikke vær så gammeldags. Du høres ut som bestemora mi.»

«Jeg kunne også nesten vært bestemoren din», svarte Ina.

«Ellers henger du jo alltid med», sa Elise. «Når jeg forteller venninnene mine i Limburg at du er nesten seksti år og likevel innmari grei, tror de ikke på meg. De sier at alle gamle lærerinner er hekser.»

«Åh, tusen takk! Da får denne gamle heksa heller veksle et par alvorsord med fotballsparkere av begge kjønn etter friminuttet. Bare skynd dere ut igjen, dere.»

«Men Joep, da?» spurte Akkie.

«Ham lar du være i fred.»

«Da får vi ikke spilt mer fotball.»

«Det er bare fem minutter igjen. Så snart friminuttet er over, tar vi en prat. Kom igjen, ha dere vekk!»

Fornærmet gikk Akkie og Elise ut av klasserommet.

Ina så etter dem og smilte. Ved første øyekast passet de to jentene slett ikke sammen. Akkie var stor og lot seg ikke skremme av noen, mens Elise var liten og vever og sørget for å komme seg unna hvis det gikk på nevene løs. Dessuten gikk Akkie alltid med olabukser og posete gensere, mens Elise som regel hadde på seg skjørt og bluse over et par pene sko.

Hun fikk heller ikke lov av foreldrene å spille fotball i det hele tatt. Når hun kom hjem, hendte det rett som det var at moren pekte på skoene hennes og utbrøt: «Ungen min, tåkappene dine er helt oppskrapt nå igjen!»

Da måtte Elise høytidelig love aldri mer å sette sin fot på fotballbanen ved skolen. Og hun mente det også, på ordentlig. Med de beste hensikter gikk hun tilbake til skolen, men der ble hun overtalt av Akkie igjen likevel.

«Du er skikkelig god, Elise», ropte Akkie da, «for du er rask som et lyn. Derfor klarer vi oss ikke uten deg på banen. Du er vårt hemmelige våpen.»

Elise kom til skolen først i begynnelsen av åttende klasse, men det var akkurat som om hun hadde vært her i årevis. Det var først og fremst på grunn av Akkie. Fordi Elise kom fra Limburg, ble hun selvfølgelig ertet for det syngende tonefallet sitt helt fra starten av. Men Akkie hadde forsvart henne, og fra da av var de venninner.

Ina skulle til å snu seg mot tavla for å fortsette med særegne australske dyr, da døra fløy opp igjen og Joep og Frenklin trampet inn.

«Ina, Akkie spenner bein», brølte Joep.

«Jeg hører deg godt», sa Ina.

«Og det fjolset fra Limburg skjelte meg ut!»

«Jeg kjenner ikke noe fjols fra Limburg», svarte Ina.

Joep fortsatte å rase. «Men Akkie var innmari ekkel.»

«Det er helt sant!» utbrøt Frenklin. «Jeg sentra nydelig til Joep, og han kunne skåre, og da dytta hun ham over ende.»

«Se, Ina», ropte Joep, «bøylen min er helt vridd fordi jeg falt på ansiktet. Alt sammen er det trollet sin feil.»

Ina tok tak i reguleringsbøylen, vred den på plass igjen og sa: «Her bruker vi ikke skjellsord, og litt lavere stemme hadde også vært fint.»

«Si det til Akkie.»

«Men du skinket.»

«Skinket?»

«Skinking. Å skinke, skinker, har skinket.»

«Åh, det», sa Joep. «Hvis det er noen som skinker, så er det Akkie, med den digre ræv… øh, baken sin.»

Utefra hørtes skoleklokka.

«Friminuttet er slutt», sukket Ina, og hun kikket nedslått på tavla. De særegne australske dyrene var det ikke gått særlig bra med.

Resten av klassen kom stormende inn i klasserommet.

«I sirkel», kommanderte Ina.

Noen av elevene protesterte. «Må vi det, Ina? Du skulle fortelle om dyrene i Australia. Det er alltid så mye gnål om de kranglene på fotballbanen.»

«Fem minutter», sa Ina, «og det blir siste gang.» Det var noe truende i måten hun sa det på.

Barna så på hverandre. Dette lovet ikke godt. Ina var innmari grei, men når hun ble skikkelig sinna, gjaldt det å passe seg. Da ropte hun ikke, men begynte i stedet å snakke mye lavere. Det var bare de store, blå øynene som ikke overlot noe til fantasien. De kunne se så strengt på deg at du helst bare ville gli så umerkelig som mulig ned fra stolen og krype innunder den.

Nå hadde alle satt seg i en sirkel. Inas stemme hørtes foreløpig vanlig ut. «Dere har vært i klassen min i snart et halvt år nå, og hele tiden har det vært baluba om den dumme fotballsparkingen.»

«Dum og dum», protesterte Joep.

«Beklager», sa Ina, «det burde jeg ikke sagt. Men jeg er nå engang ikke så glad i fotball. Det blir alltid kjekling, alltid sleipe knep, og på tv er det jo bare surr. Er det mulig å få det til uten krangling?»

Joep nikket. «Ja, Ina, hvis jentene holder seg unna.»

Først eksploderte Akkie, deretter Elise, Tamara, Annemieke, Nilgun og Christel.

«Diskriminering!»

«Guttene kan ikke bestemme alt her!»

«Vi finner oss ikke i det!»

«Fotballbanen tilhører alle.»

«Det er de teite guttene som lager bråk, ikke vi!»

Christel ropte høyest av alle: «Ina, du burde bare nekte guttene å vise seg på fotballbanen!»

Det fant ikke guttene seg i.

«Christel er jo helt gæren!» ropte Patrick.

«Fotball er en mannfolksport!» hylte Frenklin.

«Gå og lek med barbiedukkene deres!» ropte Arno.

Ibrahim hadde klatret opp på stolen og skrek med pipestemme: «Bort med jentene, lenge leve guttene!»

Ina sa ingenting, hun bare så på dem. Men blikket hennes sa nok: lyn og torden.

Dette hadde straks en beroligende virkning på klassen, for alle ble tause. Bortsett fra Ibrahim, for han sto fortsatt og hoppet på stolen. «Lenge leve guttene! Bort med …»

Lenger kom han ikke, for plutselig så han rett inn i øynene på Ina. Det så ut som om han frøs til is på stedet. Han ble stående med armene i været, stiv som en stokk.

Akkie og Elise begynte å le.

Ibrahim slapp armene langsomt ned. «Æææh … jeg mener … øøøh.»

Nå gapskrattet hele klassen, og til og med Ina så munter ut igjen.

«Bram, kan du sette deg?» spurte hun, ikke uvennlig.

Ibrahim, den minste i klassen, ble som regel kalt Bram av Ina og klassekameratene. Nå dumpet han ned på stolen med et dumpt smell. «Ja da, jeg sitter jo.»

«Det er fint, da kan endelig jeg også få sagt noe. Dette er det siste året deres her på skolen. Vi skal på leirskole sammen, vi skal lage avskjedsmusikal sammen, skolen vår har snart tjuefemårsjubileum …»

«Men guttene …», avbrøt Akkie.

Ina lot som hun ikke hørte det. «… og det står enda flere artige ting på programmet, så jeg vil gjerne at alle fra nå av gjør sitt beste for at det skal være litt trivelig. Hvem har noe fornuftig å si om det?»

Laurens rakte opp hånda. «Ina, jeg tror noen av guttene ikke tåler at Akkie er så innmari god til å spille fotball. Kanskje de er misunnelige på henne.»

Tamara, som satt ved siden av Laurens, dyttet ham i siden.

«Og på Tamara, for hun er også god», la Laurens kjapt til. «Og på de andre jentene.»

Annemieke fniste. «Jeg kan ikke engang spille fotball.»

Joep protesterte: «Misunnelig, jeg? Ikke i det hele tatt!»

«Men jeg er det», sa Laurens.

Hele klassen glodde på Laurens. Alle ble stadig forundret over hvor ærlig han var. Noen av klassekameratene syntes det var litt smiskete, og Joep hveste til ham som satt ved siden av: «Laurens i kjent stil, med et hjerte av gull.»

Annemieke, som satt på den andre siden av Joep, hvisket: «Men rett har han. Dere er misunnelige.»

Ina gjorde tegn til at de skulle være stille, og sa: «Fortsett, Laurens.»

«Næh, det er bare … når Akkie tar fra meg ballen, synes jeg det er flaut fordi hun er jente.»

«Det har da ikke noe å si», sa Akkie.

«Nei, men jenter er annerledes. Jeg mener …»

«Hva mener du?»

«Næh, bare annerledes.»

«De får pupper», glapp det ut av Ibrahim.

Her og der hørtes undertrykt fnising.

«Jeg har ikke pupper ennå», sa Akkie tørt.

Ina, som var høy og temmelig tykk, rettet seg opp i stolen: «Så jeg får altså slett ikke være med.»

«Så klart du får det!» utbrøt Akkie. «Det er jo bare supert om du er med, Ina.»

«Det er bare det at jeg ikke liker fotball», svarte Ina, «ellers skulle jeg jammen skinket litt selv også.»

Hele klassen lo.

Joep spurte: «Ina, hva skal vi gjøre med fotballspillingen, da?»

«Jeg mener at alle må få være med. Skolen vår heter ikke Martin Luther King-skolen for ingenting. Han var en mann som kjempet for like rettigheter for alle.»

«Men han likte sikkert ikke fotball», sa Frenklin.

«Det aner jeg ikke, og om vi så het Amandus dokkemann-skolen, ville jeg uansett syntes at vi skulle være inkluderende.»

«Hva betyr inkluderende, Ina?» spurte Arno.

Et par av elevene sukket tungt. Typisk Arno. Så snart Ina sa noe voksent, rakte han opp hånda.

«At man tar hensyn til hverandre», svarte Ina. «Og bare spiller fotball på en hyggelig måte og framfor alt ikke skinker.»

«Men guttene …», begynte Akkie igjen.

«Hør her», sa Ina strengt, «nå vil jeg ikke ha mer prat om dette. Jeg skal tenke litt på det og finne på noe. I ettermiddag snakker vi videre. Kom dere på plass, alle sammen, for vi skal snakke om kenguruer, koalabjørner og nebbdyr.»

Barna tok med seg stolene og gikk tilbake til plassene sine.

I forbifarten hvisket Joep til Akkie: «Etter skoletid tar jeg deg, dumme kenguru.»

Akkie pekte på bøylen hans og hveste: «Nebbdyr!»

Joep skulle til å dytte henne, men Akkie var allerede borte.

«Ina!» ropte Joep.

«Nei, jeg vil ikke høre mer. Ta geografiboken din og slå opp på side tjuetre. Først ser vi på kartet.»

Snart lyttet alle oppmerksomt til Ina, som fortalte om sin reise til Australia. Ina fortalte så fint at til og med Joep glemte krangelen med Akkie. Men da Ina begynte å snakke om nebbdyr og Akkie sendte ham et lite, vennlig vink, kom alt sinnet hans tilbake.

Rasende skriblet han noe på en lapp og skjøv den bort til Frenklin, som satt ved siden av ham i klasserommet:

Klokka 12 tar vi Akkie i parken. Hevn!