Ali Knight

Suspense

Verdt å drepe for

Ali Knight

Suspense

Verdt å drepe for

Til Stephen, min medsammensvorne,

med kjærlige hilsener.

Prolog

Nicky hylte idet solsengen ved bassenget vippet akkurat litt for mye bakover slik at hun landet i bakken med bena i været.

«Oppsann, der fikk magen din seg en rødvinsvask, gitt,» fniste Grace fra plassen ved siden av henne.

Nicky stønnet og strakte seg etter et håndkle hun kunne tørke sølet av T-skjorten sin med. «Æsj, det er jo overalt.»

«Hvor er vinopptrekkeren?» ropte Sam fra terrassen bak dem. «Faen, ass!»

De hørte banning idet noe ble knust mot hellene.

«Vi kommer aldri til å få tilbake depositumet for dette stedet,» sa Nicky og stirret opp mot det store huset, med sine lysegrå steinvegger som avtegnet seg mot den blekksvarte himmelen.

«Hva så?» mumlet Grace. «Vi har hatt det sinnssykt gøy, og det er det viktigste.»

Nicky måtte smile. Grace hadde som vanlig rett i det hun sa. Dette var en av de morsomste feriene de noensinne hadde opplevd. Grace hadde funnet huset på nettet og så hadde et par av vennene hennes gått sammen om å leie det for å feire 30-årsdagen hennes. Huset, som lå mellom snirklete veier, et steinkast unna Oxford, kunne skilte med badebasseng, pizzaovn, pingpongbord, og til og med egen innsjø. Det var mye flottere enn de hadde forventet, og livet var brått blitt mye mer glamorøst og spennende. Denne augustuka viste seg også å bli rammet av tidenes hetebølge, noe som tidvis ga dem følelsen av å befinne seg i et fortryllet, fremmed land, der solen skinte uavbrutt og kveldene alltid var like milde som nå.

Grace sukket. «Så utrolig dumt at ikke Greg kunne komme. Føkkings kamerafolk, altså.» Nicky vekslet blikk med venninnen og så begynte de å fnise igjen. Grace var den første i vennegjengen som hadde giftet seg. Nicky hadde akseptert at det kom til å bety at hun kom til å se mye mindre til Grace, men ettersom Gregs arbeid innebar at han svært ofte var på reise, så hun nå mer til Grace enn hun hadde gjort den gangen de pleide å date hverandre.

«Herregud, så drita jeg er,» slo Nicky høyt og tydelig fast, og måtte anstrenge seg for å overdøve hylingen fra buskene på den andre siden av plenen. Noen drev og lekte med vannslangen.

«Jeg må ha vann,» sa Grace og reiste seg for å strekke på lemmene. Hun gikk bort til terrassen der de hadde spist tidligere på kvelden, mens den svarte kjolen hennes bølget etter henne.

«Kan du hente røyken min? Den ligger på bordet.» Grace snudde seg og smilte, det blonde håret hennes var nesten helt hvitt på grunn av solen og kloren. Greg var utrolig heldig som hadde henne, tenkte Nicky. Men så tenkte hun for så vidt slik om menn generelt. Grace var hennes eldste og beste venninne. De var like gamle og hadde gått i samme klasse på skolen, men Grace hadde alltid hatt rollen som storesøster, som den fornuftige, den smarte. Den vellykkede og vakre også, for den saks skyld. Nicky rufset åndsfraværende til det kortet håret sitt og formet det til tagger. Det spilte ingen rolle for henne. Hun hørte Grace og Sams dempede stemmer. Vann. Det var så typisk Grace: Å ta seg et glass vann for hvert glass vin. Hun var forsiktig av seg og behersket av natur, noe ganske annet enn henne selv. Hun rapte mens hun satt og betraktet en luftmadrass som drev omkring i bassenget i en langsom sirkelbevegelse. Hun skulle ta seg en dukkert med det samme hun hadde tatt seg sin n’te røyk så langt den dagen –

Tankene hennes ble avbrutt av en hylende bilalarm fra forsiden av huset.

Sam slo ut med armene i en oppgitt «faens bedritne bil»-gest.

«Hvem er det sin bil?» ropte Grace.

«Min, sannsynligvis,» stønnet Sam. «Gud, hvor er nøklene mine?» Hun så seg halvhjertet om i mørket. Lyden ble stadig mer intens, og gjenlød fra bygninger og gangveier. Nicky så skikkelser springe gjennom hagen i mørket, bort til den gruslagte oppkjørselen på den andre siden av huset, mens spredte rop og spørsmål druknet i all støyen. «Nøklene mine, de helsikes nøklene mine …»

«Prøv kjøkkenet,» sa Grace. «Jeg tror jeg lot vesken min ligge igjen på plenen.» Hun gikk, forbi bassenget.

Nicky ble værende igjen. Hun hadde fått sitte på med Grace ned til huset, så her var det ikke stort hun kunne bidra med. Men like etter reiste hun seg og ble stående og svaie, noe ustøtt. Den forbanna alarmen var i ferd med å gi henne ordentlig hodepine. En annen, dypere alarm stemte i med den første, som et forrykt elektronisk kor. Hun gikk bort til bordet og fant røykpakken sin, men det lå ingen lighter der. Drinken hun hadde sølt på T-skjorten var klissete; hun var stressa. Hun så bort på bassenget, hvor undervannsbelysningen fikk vannet til å gløde i en gusten grønnfarge. Så fikk hun en lysende idé. Hun skrådde over plenen, satte seg på huk ved det tette buskaset mellom innsjøen og huset, og nøt følelsen av å tisse ute i det fri – vel, rettere sagt tisse i velstelte Cotswolds. Deretter strente hun videre, bort til innsjøen. Alarmene ble noe svakere. Hun ble stående på den lille trebrygga og kle av seg til hun sto i bare bikinien, og så satte hun seg ned og lot bena dingle dovent i det kalde vannet. Det var mye mørkere her ute; lysene fra huset og hagen nådde ikke ut hit. Vannet klukket mot treverket mens hun senket seg ned i det beksvarte vannet som var så dypt at hun ikke nådde bunnen, og så satte hun kurs mot midten.

Nicky elsket å svømme nattestid. Hun likte følelsen av vann som strøk mot huden, måten lyden trengte lengre gjennom vannet på, måten den gjenlød på. En gjørmete bunn i en innsjø skremte ikke henne, slik tilfellet var med Sam; hun nøt følelsen av svuppende mudder mellom tærne. Hun dukket under og svømte et par tak under vann før hun kom opp igjen og la seg på rygg mens hun slo forsiktig fra seg med bena.

Bilalarmen stanset og stillheten senket seg rundt henne som en tung gardin. Hun hørte et plask.

«Hallo?» ropte hun instinktivt, men det kom ikke noe svar.

Det var for mørkt til å se bredden av innsjøen og hun måtte svømme et par tak før hun kom såpass nære at hun klarte å skimte den utydelige brygga og vannkanten. «Blir dere med? Det er helt nydelig,» ropte hun.

Det kom ikke noe svar.

«Surrehuer,» mumlet hun for seg selv, brått edru og klar til å stige opp fra vannet. Søren heller, hun hadde ikke noe håndkle med seg. Grace ville ha sagt at det var typisk henne, å gi seg i kast med noe uten å være skikkelig forberedt. Det kom til å bli en kjølig spasertur tilbake til huset. Hun svømte inn mot bredden og så en utydelig, mørk forhøyning som fløt i vannet. Et kort øyeblikk trodde hun det var en trestamme, men så måtte hun smile. Det var jo den digre plastkrokodillen fra bassenget. Kult. Hun strakte seg ut for å hive seg over den og lekeslåss, som om hun var en australsk eventyrer som hadde gått seg vill i bushen, og nå kastet seg inn i en kamp på liv og død med et fire meter langt beist …

Men den var altfor massiv. Og den rullet rundt.

Nickys egen vekt førte til at både hun og gjenstanden ble trukket under vann. Hun ble fullstendig overrumplet og forsøkte å kare seg opp til overflaten igjen. Hun begynte å kjempe idet bregner snørte seg rundt halsen hennes, strøk borti armene og ansiktet hennes med kilende, skremmende tupper. Hun brøt overflaten med et halvkvalt stønn idet gjenstanden duvet hit og dit i takt med plaskingen hennes. Det var så mørkt at hun ikke kunne se hva som fortsatt lå og fløt foran henne. En gruoppvekkende redsel bredte seg i henne. Bilalarmen satte i gang igjen og ulte med fornyet kraft. Hun refset seg selv for å ha fått hetta og tvang seg selv til å strekke ut hånden, slik at forhøyningen ble til noe ekte, noe forståelig og ufarlig. Bregnene strøk henne over hånden igjen.

Denne gangen var hun helt sikker, det var hår.

Nicky hylte idet månen kom frem bak en sky og innhyllet alt i et svakt, skimrende lys. Håret var langt; kroppen, som fløt med ansiktet vendt ned mot innsjøen, var kledd i en svart kjole. Hun hylte enda høyere, og sank delvis ned i vannet av anstrengelsen ettersom hun ikke klarte å stå. Hun grep tak i Grace og forsøkte å snu henne rundt mens hun ropte noe usammenhengende. Hun visste at hun kjempet en desperat kamp mot klokken, at hvert eneste sekund i vannet trakk Grace lengre og lengre bort fra livet. Med klossete, baksende bevegelser fikk hun karet seg bort til bredden, desperat etter å få vendt henne riktig vei opp så hun hindret henne fra å drukne, men Graces bevisstløse kropp var altfor tung.

Nicky ropte etter hjelp, skrek etter de store gutta i huset, ropte at de måtte komme og hjelpe henne. Hun kavet rundt i sivet mens bilalarmene hylte uhemmet og overdøvet de desperate ropene hennes. Hun kom seg til slutt opp på land, grep tak i bestevenninnens armer og klarte sakte, men sikkert å dra henne opp fra innsjøen mens Grace lå over henne som en døddrukken elsker. Nicky dro henne et par meter over gresset og bort til et flatt område der hun falt ned på knærne og vendte Graces kropp ved å røske tak i skuldrene hennes. Det hvite håret lå som en mørk glorie rundt hodet hennes, måneskinnet fargela alt i svarte og mørkeblå sjatteringer. Kun gifteringen på den livløse fingeren hennes skimret svakt. Nicky bøyde seg ned, klar til å blåse liv i henne igjen, men alt som syntes i månelyset, var den svarte flekken, Graces blod, som spredte seg ubønnhørlig over brystet hennes. Strupen var blitt skåret over fra øre til øre.

Sam hadde til slutt funnet nøklene sine etter å ha endevendt vesken som lå ved siden av komfyren. Så hadde hun vaklet smertefullt og barføtt på tå over den stikkende grusen i oppkjørselen. Etter mye banning og fomling med låsen hadde hun endelig klart å få bilen til å slutte med det infernalske bråket, og så hadde hun snudd for å gå tilbake til bassenget og ølflasken. Lyden som omga henne, og som skar gjennom den landlige stillheten, fikk blodet til å fryse til is i årene hennes. Skrikene kunne umulig stamme fra et menneske. Smerten virket nærmest dyrisk.

1

Fem år senere

Nicky forsøkte å ignorere mannen som kom borti baken hennes med bagen sin mens hun betraktet kvinnen foran seg som forsøkte å presse en veske på størrelse med en fryseboks inn i en bagasjehylle med skapdører som kunne lukkes. Hva var egentlig poenget med å lukke disse bagasjehyllene? De åpnet seg jo med det samme det ble turbulens, og – med tanke på høljregnet utenfor som de fortsatt forsøkte å riste av seg etter en ustødig spurt over rullebanen – var det ingen tvil om at det kom til å bli mer av det på veien hjem. Hun håpet at det ikke ble hun som kom til å få en jamón i hodet, innkjøpt i et plutselig anfall av fascinasjon overfor alt som var spansk i taxfree-butikken.

«Trekk videre innover og vær vennlig å ta plass,» sa en flyvertinne med en aksent som var umulig å stedfeste – Moldovia, Latvia? Mannen bak stønnet idet Nicky ventet på at kvinnen skulle gjøre seg ferdig med å skyve og presse. De beveget seg ikke en tomme. Flyet var i ferd med å fylles opp via bakdøren. Hun så passasjerene velte frem og ta de vindusplassene hun selv ville ha. Omsider snudde kvinnen seg og krøket seg sammen mot et sete slik at hun unngikk å stå i veien, og Nicky smøg seg forbi med blikket festet mot den raden der hun kunne åle seg inn som et slangemenneske for å få satt seg ned i et av de dukkestore setene. Å reise med et lavprisflyselskap var litt av en opplevelse.

«Du kan ikke sitte her,» sa en bisk kvinne iført flyselskapets neonfargede uniform idet hun grov de blodrøde neglene ned i raden Nicky hadde sett seg ut.

«Er det en nødutgang?» spurte Nicky.

«Du kan ikke sitte her,» lød svaret. Nicky hadde ingen planer om å mukke på det. Hun lurte på om flyvertinnen var en robot som var programmert til å kun si tre setninger: «Du kan ikke sitte her», som hun allerede hadde hørt, «Nei», og «Det blir ti euro» (uten et takk). Hun beveget seg videre ned langs midtgangen mens bagen hennes dultet borti nakkestøttene, og så begynte hun å skvise sin egen veske, på størrelse med en komfyr, inn i bagasjehyllen.

«Se her, la meg hjelpe deg.» En bred og hårløs hånd strakte seg ut etter bagen og ga den et kontant dytt. Sammen klarte de å presse den inn i det uforenlige arealet og smelle lokket igjen, som om bagasjen var en ubehagelig hemmelighet de helst ville glemme. «Etter deg,» hørte hun mannen si til nakken hennes. Nicky nølte ikke. Hun snek seg inn og bort til vinduet uten å snu seg. Vanlig folkeskikk fikk vike nå, her inne var det alle mot alle. Hun hørte plasten knirke under lårene.

«Takk.» Hun sa det til illustrasjonen på seteryggen foran seg, som viste en kvinne som krabbet bortover en røykfylt kabin. De hadde fjernet lommen som alltid pleide å inneholde eselørede blader, spyposer og krøllete appelsinskall. Hun gløttet bort til mannen, som nå satt i setet inntil midtgangen.

«Flyet blir smekkfullt i dag, så vær vennlig å bruke alle tilgjengelige seter,» kom det fra høyttaleranlegget. Mannen så forlegent bort, og først nå fikk Nicky tatt ham i nærmere øyesyn idet han flyttet seg til det neste ledige setet. Hun tvang vekk lysten til å glise fårete. Livet hadde det med å alltid gjøre slikt mot henne: svimeslå henne med sin evne til å by på overraskelser når hun minst ventet dem – hvorav ikke alle var udelt positive. Mannen som streifet borti armlenet var nydelig, helt herlig. Han hadde mørkt hår som glinset som selskinn, en markert profil og brune øyne som utstrålte lekenhet og et snev av fare. Også var han ung. Nicky så et lite, flettet armbånd av noe slag rundt håndleddet hans. Plutselig var det som om hun var tilbake på ferie på Santorini i Hellas igjen – for en mannsalder siden – og hun anslo at han måtte være i begynnelsen av tjueårene.

«Beklager.» Han trakk på skuldrene og flyttet urolig på seg mens han hevet det ene mørke øyenbrynet og skottet bort på henne. Han virket altfor stor i forhold til setet, skuldrene hans bredte seg utover og inn mot plassen der hun satt.

«Jeg tror eieren av dette flyselskapet må være dverg.»

Nå vendte han seg helt mot henne. «Virker som han er gira på å straffe alle som er over en meter og femti.»

«Ikke bare dem. Alle som har mage, også. Har du prøvd maten?»

«Selvfølgelig. Burgeren kosta meg ti euro.»

Nicky prøvde å komme på når hun sist hadde sett et så nydelig smil. Sannsynligvis ikke siden hun giftet seg. Slutt nå, sa hun strengt til seg selv. Den frekke siden av henne hadde begynt å spøke i bakhodet hennes. Hun betraktet ham mens han trykket på knappen som fikk stolryggen hans til å senke seg.

«De kommer til å ile bort og be deg om å rette opp stolryggen.»

Han lente seg konspiratorisk mot henne. «Jeg liker å bryte regler.»

Hun kjente et gys av spenning i magen. Han var direkte og utfordrende, og Nicky håpet at helgen, som var blitt brukt til å forsøke å puste liv i et døende vennskap, kunne reddes med litt flørting på flyturen hjem. Hva var det som var galt i det, når alt kom til alt?

Han rotet litt rundt mens han forsøkte å finne endestykkene til setebeltet. «Jeg tror denne delen er din.» Han holdt beltet med metallspennen opp foran henne. Det var som om gesten i seg selv var ladet med muligheter. Et glis bredte seg i ansiktet hennes og spredte seg videre oppover kinnene.

En kraftig regnbyge slo mot plastvinduet og begge stirret ut et øyeblikk. «Det her er så typisk. Når jeg først drar til Spania, skjer det i det verste uværet på to år.»

Han blåste luft ut av kinnene sine. «Var det en morsom tur, eller?»

Nicky tygget litt på spørsmålet. «Nei.» Hun lo en liten latter. «Jeg hadde det egentlig ikke så moro, skjønner du.» Øyenbrynene skjøt opp mot hårfestet hans igjen. «Beklager, beklager, jeg –»

Han avbrøt henne. «Tilgi meg, jeg heter Adam.» Han rakte frem hånden, og de håndhilste.

«Nicky. Hva skal jeg tilgi deg for?»

«For at jeg stiller deg spørsmål uten at du engang vet hva jeg heter.» Adam ble avledet av en mann som slengte seg ned i setet ved midtgangen. Alle flyttet litt på seg. Adams albue gled over til hennes side av armlenet. «Nå, hva var det som gikk skeis i Spania?»

Hun lurte på hvor han hadde fått manerene og selvsikkerheten sin fra. Kanskje fra en privatskole eller en kostskole, for den saks skyld? Hun minnet seg selv om at det nok ikke var lenge siden han hadde sluttet på skolen, uansett hva slags undervisningsinstitusjon det hadde vært.

Hun viftet avvergende med hånden mens hun tenkte: Ikke klag, ikke syt om livet. Vær positiv. Når alt kommer til alt, er hver dag dyrebar. Det hadde hun lært på verst tenkelige vis. Hun gjorde et raskt overslag i hodet over antallet dager hun hadde levd videre uten Grace. Noen ganger kunne det gå flere uker uten at hun tenkte på antallet, men hun glemte det aldri. Når kom den indre telleren til å slutte å minne henne på bestevenninnens dødsfall?

Nicky fiklet med det halvlange håret sitt. «Jeg har vel bare innsett at jeg har vokst fra noen jeg pleide å ha et nært forhold til.» Stewarden smelte igjen flydøren og festet et oransje bånd over vinduet. Nicky var usikker på hvordan denne lille remsen skulle kunne være til hjelp i en nødsituasjon. Hun så at Adam betraktet henne oppmerksomt med de mørke øynene sine. Han så ut til å være oppriktig interessert i det hun hadde å fortelle. Med et stikk av vemod lurte Nicky på om det var slik hun hadde pleid å være før, for så mange år siden – nysgjerrig, interessert i alt som var nytt.

«Fortsett.»

Nicky tok et dypt åndedrag. «Jeg dro ned for å besøke en gammel venninne i helgen. Hun er gift, har to barn og bor i Bilbao. Vi har overhodet ingenting til felles lenger. Hennes interesser dreier seg bare om barna hennes; mine befinner seg et helt annet sted. Og stort mer er det vel egentlig ikke å si.» Så enkle våre innfløkte livshistorier kan virke, tenkte Nicky. Sam. Den legendariske partyjenta – helt frem til den kvelden. Vennskapet hadde ikke tålt Graces død. Tragedien hadde endret dem alle på forskjellig vis. Sam hadde flyktet til Spania, giftet seg med en lege, blitt avholdsmenneske. Nicky misunte Sams evne til å flykte fra sin egen fortid, skape seg en ny identitet. Hun kom aldri til å klare å gjøre det samme. Grace var søsteren hun aldri hadde hatt. Vennskapet deres hadde klart seg gjennom tenåringstiden, perioder da de ikke hadde kontakt mens de gikk på universitetet, en rekke kjæresteforhold og perioder med arbeid utenlands, og likevel hadde det tålt tidens tann, selv etter at Grace giftet seg med Greg. De var blitt velsignet med et uslitelig vennskapsbånd og hadde regnet med at det var slik ting kom til å bli videre, selv når de til slutt endte opp på gamlehjem etter at ektefellene deres for lengst var døde og barna voksne. Da skulle de fortsatt sitte og slarve, fortsatt le sammen, fortsatt være venner.

Så feil de hadde tatt.

Grace hadde aldri sett forbi 30-årsdagen sin. Nicky kjente et velkjent raseri bygge seg opp i brystet og skjøv knærne mot plastsetet foran seg. Hun vendte oppmerksomheten mot Adam igjen, som mønstret henne, avventende. «Hva gjorde du for noe i Spania, da?»

«Traff en kompis, Davide.» Han gjorde en pause. «Så hva jobber du med, Nicky?»

«Jeg skriver nekrologer, for alle mine synder.»

«Jøss! Det høres dritfett ut!»

Nicky måtte smile. Så ung han var! Så entusiastisk! Så ulik den harde og kyniske personen hun selv var blitt, med hjertet tynget av sorg og spørsmål hun aldri kom til å få svar på. «Jeg liker det, noe som er ganske greit, med tanke på at det er det jeg driver på med hver eneste dag. Jeg vil jo si at det å kunne holde på med noe man liker er noe som ligger ganske høyt oppe på folks ønskeliste.»

Adam lente seg tilbake i setet. «Det er rart hvordan folk gjør opp status over livet når det nærmer seg teppefall. Hvordan de letter sitt hjerte når det hele snart er slutt. Tanten min er døende, skjønner du.»

«Det var leit å høre.» Hun mente det. Hun visste at hun ikke hadde monopol på lidelse og sorg, selv om det noen ganger kunne føles slik.

Han viftet vekk sympatien hennes. «Hun har levd et interessant liv. Kanskje er det ikke så veldig mye mer vi kan kreve av livet. Når hun er klar i toppen, bruker hun mesteparten av tiden på å mimre, og da virker hun så full av anger. Det er som om fortiden hjemsøker henne.» Han ristet på hodet. «Jeg tror det er viktig å lukke kapitlene i ens eget liv etter hvert som man går videre.»

Nicky grunnet over dette. Det ville være feil å tro at han var naiv bare fordi han var ung. Hun lot hendene hvile i fanget og kikket ut av vinduet. Teppefall. Et noe dramatisk uttrykk, men likevel dekkende nok. Gifteringen lå kald mot fingrene hennes. Det manglende «teppefallet» etter Graces død hadde skapt store problemer i hennes eget ekteskap.

Hun snudde seg mot ham igjen idet de svingte ut på rullebanen. «Så hva er det du jobber med da?»

«Å …» Han tidde. «Du vet hvordan det er med ungdommen nå til dags. Ikke studerer de, og ikke går de i lære.» Han sendte henne et besnærende smil. «Jeg gikk på sirkusskole en stund. Lærte å henge i trapeser, sjonglere, den typen ting.»

Samtalen deres ble avbrutt idet brølingen tok til under dem og de ble sugd inn mot setene. Nicky nøt alltid take-off.

Hun hørte Adam mumle et lavmælt «Å gud».

Hun så at hendene hans var hvite fordi han knuget dem så hardt til armlenene. «Er ikke flyturer helt din greie?»

«Nei, nei, det er ikke det. Jeg har klaustrofobi. Jeg liker ikke folkemengder. Å være klint opp mot andre mennesker.» Han grøsset litt.

Flyet la seg over i vannrett stilling idet de lettet.

«En take-off får meg til å tenke på hvordan det ville ha vært å kræsjlande med hele denne gjengen her.» Han skakket på hodet mot flyets forpart og bakpart. Han lo en brydd latter.

«Skulle man dø, er man i hvert fall sikker på at man ikke gjør det alene.»

«Skulder mot skulder med ens egne medpassasjerer.» Han stønnet.

«Det sies at det er den tryggeste måten å reise på.»

«Det hjelper ikke meg, dessverre. Redselen min er ikke rasjonell. Som så mye annet vi gjør, er den irrasjonell. Jeg lurer på om det er mangelen på kontroll jeg ikke takler. Kanskje jeg er kontrollfrik.»

«Skjebnen din overlatt i andres hender.»

Han hevet et øyenbryn mot henne igjen. «Nettopp. I hendene til noen som har vært på en tre dager lang heisatur med fem thaihorer, og som velger å ta igjen tapt søvn idet vi lander.»

«Vet du, en gang leste jeg en artikkel om flykræsj, og der ble det påstått at grunnen til at de fleste mennesker dør, er at de regner med at de kommer til å dø under kollisjonen, og at de derfor heller ikke prøver å komme seg ut. De blir bare sittende og vente passivt på sin egen skjebne.» Han nikket og så oppmerksomt på henne mens hun snakket. Han hadde mørkt hår som sto rett opp i søte tjafser helt forrest og så ut som om han satt og lyttet til noen som fortalte ham en privat vits. «Det er de som kjemper som overlever.»

«Ville du gjort det?»

«Det kan du banne på! Jeg tror at de verste sidene av meg ville kommet frem i et slikt øyeblikk. Jeg ville ha klatret over folk for å komme meg ut, gnagd av lemmer.»

Nå var det hans tur til å le. Hun så flere av de perfekte tennene og smilerynkene som dukket opp ved øynene hans. Linjene forsvant med det samme han holdt opp å le, huden hans ble straks glatt og nydelig igjen.

«Minn meg på om at jeg ikke skal stå foran deg i køen neste gang sesongsalget braker løs.»

Både kjekk og morsom. Livet er til for å leves, tenkte Nicky. Gud som hun kom til å kjempe, kjempe hver dag for hver dag som ble gitt henne. Hadde Grace kjempet? Hun grøsset. De hadde fortalt henne at døden hadde inntruffet raskt, at hun var død før hun traff vannet, men at det fortsatt var mye de ikke visste. Nicky var for evig dømt til å leve i en verden av utallige ’hvis bare’ og ’hvorfor’.

«Du kan være trygg på at jeg ville klart å kapre flatskjermen før deg.» Hun flørtet og ga blaffen i at hun gjorde det.

Adam slo armene ut i en galant gest av beseiring. «For all del, Nicky, for all del.» Han gjorde en pause. «Du er i det minste ærlig. Jeg liker å se for meg at jeg er helten som løper over rullebanen med tvillingbabyer under hver arm, at jeg redder dem fra den store eksplosjonen bak meg.» Han smalnet øynene og så på henne, og hun kjente splinter av fysisk tiltrekning bore seg inn i henne. «Gapet mellom det vi har av forhåpninger til oss selv, og virkeligheten er ganske stort. Vi ville nok alle elsket å være helter, men til syvende og sist ville vi nok bare vært ute etter å redde vårt eget skinn.» Adam lente seg mot henne. «Fyttirakkern, det her er jo en DMS.»

«En hva da for noe?»

«En dyp og meningsfull samtale.» Nicky lo. «Vil du vite noe mer? Det sies at tjue prosent av alle par møtes på flyet.»

Nicky sendte ham et blikk av tilgjort sjokk og vantro. «Hva er det du sier?»

Adam fortsatte. «Sitte ved siden av hverandre i timevis, langt hjemmefra. Man får tid til å grunne over de viktige tingene i livet – og ta seg en drink.» Begge så mot den bakre delen av flyet hvor en steward var i ferd med å dra frem en tralle med drikkevarer. «Vil du ha øl eller vin? Usaltede eller vanlige peanøtter?»

Da de landet, skinte solen, roboten fra Bulgaria smilte og ingen skubbet borti henne. Hun svevde ned flytrappen med en varm, god følelse inni seg og strente over rullebanen med svingende gange. Luton er vakkert, tenkte hun. De kunne ikke slå følge lengre enn gjennom tollen, for etter det skulle hun bort til parkeringsplassen og han ta toget. Hun tok et lett farvel med ham idet de tok hverandre i hendene på formelt vis, og fortsatte videre gjennom hallen. Hun klarte ikke å motstå trangen til å snu seg, og der sto han og stirret etter henne slik hun hadde regnet med at han kom til å gjøre. De smilte til hverandre, og i et strålende øyeblikk så hun sitt yngre og mer sorgløse jeg bryte gjennom muren hun hadde oppført rundt seg selv etter mordet på Grace. Takk, Adam, sa hun til seg selv.