Vegard Sæther

Krigsseilere

En fortelling om glemte helter

Vegard Sæther

Krigsseilere

En fortelling om glemte helter

Til Haavard
og skogsmatrosene

Innhold

Forord

Prolog

1. Et åk under skogsbaroner

2. Til en vekstnæring

3. Førstereisgutter

4. Haavard Øien og Palmer Sputnesset

5. M/T Britamsea

6. Mot en ny verdenskrig

7. Veiene skilles

8. Admiral Graf Spee

9. Dunkerque

10. Norge i krig

11. Skogsmatrosene tar en viktig beslutning

12. Kampene ved Fossum veibro

13. Kampene på Dovre

14. Nortraship – verdens største rederi

15. Slaget om Storbritannia

16. Konvoier

17. Bevæpningen av handelsflåten

18. De grå ulvene

19. Tillitsmann

20. Japan angriper Pearl Harbor

21. Tyskland angriper USA – Operasjon Paukenschlag

22. Kvarstadbåtene

23. Operasjon Performance

24. Kvarstadfangene

25. De psykiske skadene

26. «Å melde sig til tjeneste»

27. Rekreasjonshjemmet Kongshaug

28. S/S Gunvor

29. Sjøforsvarets Skytteravdeling

30. Ørkenkrigen i Nord-Afrika og Operasjon Torch

31. Konvoifart i Atlanterhavet

32. Konvoien HX-228

33. Operasjon Husky – landgangen på Sicilia

34. Det indiske hav og Det fjerne østen

35. Veiene krysses

36. Livstegn

37. Mot fred

38. Den tapte freden

39. Karakterdrapet på krigsseilerne

Epilog

Oversikt over skogsmatroser

Litteratur

Illustrasjonskilder

Noter

Forord

Krigsseilere handler blant annet om noen unge gutter fra en liten østnorsk bygd. På slutten av 1930-tallet bestemte de seg for å bryte opp fra det harde arbeidslivet de deltok i, og som de var forespeilet å måtte fortsette med. Innledningsvis i boken er det derfor naturlig å fokusere på den faktoren som gjaldt for de aller fleste av dem: å komme seg bort fra den forutbestemte yrkeskarrieren i skogen – «Den je rømte frå i avsinn», som en av dem noterte. Eventyrlyst, tilfeldigheter og miljømessige faktorer førte guttene fra dette østnorske skogssamfunnet til en norsk vekstnæring i fredstid. De ble paradoksalt nok sjømenn, eller skogsmatroser som de ble kalt, i den norske handelsflåten og så forventningsfulle fram til et liv på verdenshavene.

En lokal tilnærming gir dermed fortellingen et nasjonalt perspektiv, da lignende historier også kunne blitt fortalt om unge gutter fra andre steder i Norge innenfor samme tidsepoke.

Med utbruddet av 2. verdenskrig 3. september 1939 opplevde de den dramatiske overgangen mellom fred og krig. Mange av dem seilte på kontrakter som forutsatte linjefart langs den amerikanske østkysten, men da tyskerne okkuperte Norge fra 9. april 1940, fikk de et individuelt valg mellom å mønstre av eller å mønstre på et alliert skip. De fleste valgte det siste. Dette innebar også at de tok et politisk standpunkt: Som seilende i krigen på alliert side for demokratiet kjempet de mot aksemaktene og diktaturet. De ble krigsseilere, og de aller fleste av dem seilte for verdens største rederi, som hadde navnet Norwegian Trade Mission (Nortraship). Nortraship organiserte den norske handelsflåtens innsats over hele verden.

Kildematerialet dokumenterer svært dramatiske historier. Den 17. desember 1939 er sjøfolkene øyenvitner til sjøslaget mellom det tyske slagskipet Admiral Graf Spee og de britiske krysserne HMS Ajax og HMS Exeter ved Rio de la Plata. Trådene strekkes også til aprildagene 1940, og den norske hærens forsvarskamper ved Fossum bru ved Askim og kampen mot tyske fallskjermjegere på Dovre. Poenget med dette er å vise at enkelte skogsmatroser som var på permisjon da krigen i Norge brøt ut, startet «sin» krig som soldater, for senere å bli krigsseilere i den norske handelsflåten og Den norske marine.

To av skogsmatrosene var for eksempel med da «Kvarstadbåtene» forlot Gøteborg i april 1942. En av dem kom i tysk krigsfangenskap og satt i flere konsentrasjonsleirer. Den siste leiren han kom til, var en av de aller verste, Bergen-Belsen. Den andre skogsmatrosen ble innrullert i marinen i Storbritannia og fikk utdanning som gunner ved Norwegian Navy Gunner School – Dumbarton i Skottland. Resten av krigen tjenestegjorde han som gunner på ulike handelsfartøyer, og beskyttet de allierte skipene som deltok i konvoifarten som brakte livsviktige forsyninger fra ulike havner i blant annet USA og Canada til de alliertes krigføring på ulike fronter. Flere av skogsmatrosene opplevde torpederinger under konvoifarten, og en av dem døde på oppdrag i Mexicogolfen.

Norske sjømenn og handelsfartøyer deltok i alle sjømilitære operasjoner: Da slaget om Storbritannia pågikk, ble 40 prosent av oljen til Storbritannia fraktet med norske handelsfartøyer og av norske sjømenn. Den norske handelsflåten fraktet krigsmateriell til Sovjetunionen i de beryktede ishavskonvoiene, de var med under invasjonen av Nord-Afrika, landgangen på Sicilia og det italienske fastlandet, D-dagen og landgangen på Walcheren. Bildet var det samme i Det fjerne østen, der norske sjømenn bidro aktivt om bord på handelsfartøyer som brakte nødvendige forsyninger, tropper og krigsutstyr til de alliertes kamp mot Japan.

Det sosiale livet, fritiden, arbeidsoppgavene, men også tabubelagte områder som psykiske skader er videre fokusområder i boken. Når det gjelder traumatiserende krigsopplevelser og manglende forståelse fra storsamfunnet i etterkrigstiden, vil et ytterligere søkelys rettes mot de uverdige forholdene mange av krigsseilerne måtte leve med etter 1945. I en kritisk tid for Norge ofret krigsseilerne alt for å frakte livsviktige forsyninger til den allierte krigføringen på ulike fronter. Krigsseilerne ble avgjørende brikker i vektskåla som gradvis tippet i alliert favør. Deres innsats er av historikere karakterisert som Norges største bidrag til den allierte seieren.

De var i sannhet voktere av demokratiet, og de hadde et personlig ønske om å melde seg til tjeneste for å kunne utgjøre en forskjell. Dette valget kom de senere til å betale en høy pris for. Krigen representerte et uønsket brudd med familien. De fleste av guttene så ikke sine familier på seks år, for andre kom det av ulike årsaker aldri til å bli noe gjensyn. Krigsseilerne forteller om sin tapte ungdomstid, sine døde og sårede kamerater, og sine fysiske og psykiske skader. Men også om sine følelser av å bli glemt og ydmyket av politikere og byråkrater etter 1945.

Takk til alle som på hver sine måter har bidratt til å gi boken det uttrykket den har fått, og til alle som har gitt meg muligheten til å synliggjøre den glemte historien om skogsmatrosene som ble krigshelter.

Prolog

Grendehuset var fylt av feststemte mennesker. Den tradisjonelle julefesten på lokalet samlet unge og gamle til løssluppen moro. Dette var festen som utløste forventninger ut over det normale. Fra konfirmasjonsalderen var deltagelsen ett av stegene inn i de voksnes rekker, derfor var det plass for alle: Jørgen Hattemaker og Kong Salomo; skogsarbeideren og skogeieren i skjønn forening, foruten bygdeoriginaler og idrettsprofiler, krigshelter og landssvikere, om hverandre. På tvers av generasjonene møttes bygdas innbyggere til dans, drikking og gode historier. I den menneskestinne restauranten oste luften av en usannsynlig blanding av parfyme, varme kropper, filtersigaretter, Petterøes rulletobakk, påsmurte brødskiver med egg og ansjos og glovarm ertesuppe. For å skylle ned det etter hvert påkrevde matinntaket var halve kaffekopper mer regelen enn unntaket. I kaffekoppen skulle det være plass til brennevinet som enhver festglad gjenganger med respekt for seg selv, hadde brygget og plassert forsvarlig på en medbrakt halvliters flaske, lett tilgjengelig innenfor den litt for store dressjakken.

At unge og gamle fikk i seg litt for mye av det sterke, var derfor helt naturlig. At en eller annen overmodig sjel yppet til bråk og fikk juling, kom inn under samme kategori; likeledes at flere, for å unngå ubehageligheter av enten det ene eller andre slaget, måtte inhalere frisk luft i de 20 kuldegradene som stort sett alltid lå som et trykkende teppe i bygda på denne tiden av året. Det var heller ikke mindre naturlig at dugnadsvaktene måtte følge bort innpåslitne friere fra parkettgulvet, der tonene fra et eller annet danseband hadde lokket, eller at noen fant hverandre og gikk hånd i hånd ned trappen, for deretter å bli kjørt hjem etter at festmusikken stilnet, litt etter en time over midnatt. Det var også helt vanlig at noen som ikke var fullt så heldige, måtte gå på ustø bein i spisse små sko for å komme seg unna kulden som var ledsaget av en bitende nordavind. Slik hadde det alltid vært, og slik var også rammene for denne desemberkvelden i 1976.

Det som derimot var helt unaturlig, var at en av festdeltagerne ble liggende igjen i snøen denne natten. Han lå ovenfor parkeringsplassen, hvor ventende sjåfører i oppvarmede biler akkurat hadde stått parkert, og hvor unge og gamle, i uforløst forventning, hadde skreket og ropt om festen som aldri skulle ta slutt, men som skulle fortsette et annet sted, mot en ny dag, og kanskje mot et nytt år. Akkurat når og hvordan personen hadde havnet der, var det ingen som i ettertid kunne gi svar på. Men det de aller fleste visste, var at han hadde vært en bygdeoriginal, en eneboer, og en som hadde vært glad i flaska, og for øvrig visste de aller fleste at han ble erklært død på årets siste dag, noen få meter fra sitt barndomshjem.

1. Et åk under skogsbaroner

Den norske landsbygda på 1930-tallet så bokstavelig talt dyster ut. «Det var så mørkt», har en sagt om den saken. Elektrisiteten var fremdeles ikke allemannseie, og for å komme seg på skole eller arbeid var det nødvendig å bruke beina, gjerne i flere timer hver dag. Offentlig kommunikasjon tilhørte framtiden, og privateide biler var forbeholdt de velstående, som det ikke var mange av. Og for øvrig fantes det heller knapt veier de kunne kjøre bilene på. Infrastrukturen manglet i stor grad.

Landsbygdas arbeidsgivere fant man stort sett innenfor primærnæringene skogbruk, jordbruk og fiske. I de harde trettiåra var fotfolket i stor grad prisgitt de store skogeierne/skogsbaronene, storbøndene eller fiskeværeierne. Det var store klasseskiller, men for mange arbeidstakere var det lite aktuelt å ta opp spørsmål som var knyttet til høyere lønn, arbeidstid og organisasjonsfrihet. Årsaken var at arbeidsgiveren ofte hadde et paternalistisk forhold til sine ansatte, og fotfolket ventet derfor i det lengste med å utfordre dette forholdet med vanskelige spørsmål. Riktignok var det store lokale forskjeller. I enkelte geografiske områder hadde sterke fagforeninger vunnet fram, mens de var totalt fraværende i andre. Arbeidsløsheten var periodevis stor, og slik sett kom arbeidsgiverne i en gunstig posisjon der de kunne velge og vrake blant søkende og trengende arbeidstakere i klassesamfunnet Norge. En vanlig oppfatning blant arbeidstakere var derfor at man visste hva man hadde, men ikke nødvendigvis hva man fikk.

Personene i denne fortellingen kom fra fattige kår, og felles for dem var at de så for seg en framtid der de var prisgitt hardt arbeid innenfor primærnæringene.

Et mål for mange skogsarbeidere var å spare penger for å kunne kjøpe et småbruk med enkel besetning – en hest, en ku, en gris og kanskje noen høner. Hardt arbeid i skogen, sommer og vinter, gjorde at noen fikk realisert drømmen sin. Dette kunne gi storfamilien mat og en ekstrainntekt, for et fellestrekk var også at familiefaren hadde mange munner å mette.

Ungeflokker opp mot dusinet var mer regelen enn unntaket. I familien til Karsten Moen ble det eksempelvis i perioden 1907–1922 født ti barn, hvorav tre tvillingpar. Selvberging var en forutsetning for at den store familien skulle klare seg, og derfor ble det raskt tatt opp lån som skulle finansiere to kyr og oppgradering av småbruket, i form av nykjøpt tilleggsjord på 32 mål. De yngste måtte hjelpe til på småbruket med å fôre dyrene og delta i nyrydding.

En kommende skogsmatros, Arvid Grønstad, noterte om livet på småbruket: «Vi hadde fire–fem kuer, noen geiter, sauer, griser og høns. Så vi måtte lære oss å være med både ute og inne. Det var et veldig slit. Alle måtte bidra i arbeidet. Erling og jeg var oppe i 4–5-tiden før vi gikk på skolen. Vi slo høy da det var ljådugg, og hadde høy å stelle med etter skoletid.»

For å finansiere tilleggsjorda måtte familiefaren ta ekstraarbeid i form av tømmerhogst på vinteren og fløting når våren kom. Resten av året arbeidet han gjerne som gårdskar for storbonden.

For barna representerte konfirmasjonsalderen overgangen fra barndom til voksenliv. I trettiåra var dette et reelt skille. Det ble forventet at man da var voksen og kunne tjene sine egne penger, så det var med blandede følelser ungguttene registrerte at tiden for konfirmasjon nærmet seg. De som hadde eldre brødre hadde gjerne fått høre om livet i skogen, og det er tydelig at de eldre brødrenes erfaringer med dette arbeidet ikke gjorde utsiktene lystigere for en kommende konfirmant. De trådte inn i de voksnes rekker, og «belønningen» var gjerne å være med faren på tømmerkjøring og hogst på vinteren, fløting på våren, og sommerstid var arbeid med jorda en like stor forbannelse.

Guttene var ulike i kroppsbygning og sinnelag, men skjebnebundet av sin farsarv på godt og vondt. Skog og jord appellerte i liten grad, men det var altså ingen tvil om at dette var veien de fleste av dem før eller senere måtte gå. Naturligvis kunne det være andre situasjoner som førte unge gutter inn i det tunge kroppsarbeidet.

Rolv Høiberget ble født i desember 1921 og fikk tidlig klarlagt arbeidskarrieren sin. Han var eneste sønn på småbruket, og for å få det til å gå rundt med den fire mål store eiendommen, måtte han ta tak i det daglige arbeidet fra tidlig barndom. Da tuberkulosen, den uhelbredelige lungesykdommen, rammet faren, måtte Rolv søke ekstraarbeid der det var å finne. De store skogene var uuttømmelige, og det var som skogsarbeider han lærte livet å kjenne på kroppen. Det var i skogen han måtte tjene pengene som skulle forsørge moren og drifte småbruket.

Blant de mange barna i bygda inngikk også en særegen kategori av barn: de som var født utenfor ekteskapet. Jostein Rotbakken som ble født i august 1917, var blant disse barna: «Sønn av ungkar Thorleif Lønrusten og pike Borghild A. Rotbakken.»¹

I hvilken grad Jostein fikk med seg at han var født utenfor ekteskapet, vites ikke, og heller ikke om dette plaget ham i nevneverdig grad, men det er i alle fall grunn til å tro at mange på bygda visste om saken og hadde en oppfatning om den. Om ikke dette var en vanskelig nok situasjon å være i for både moren og sønnen, så skulle det bli enda verre. Moren var eneforsørger fram til hun døde i 1926. Da var Jostein i sitt niende år og i praksis uten forsørgere. Spørsmålet var hvem skulle passe på ham nå? Kanskje var forhold som dette grunn god nok for å ønske seg ut av bygda, mot nye steder og komme blant mennesker som ikke visste hvem han var og hvor han kom fra? I 1938 reiste han i alle fall ut av bygda sammen med flere av sine sambygdinger.

Skogsarbeidet forutsatte at man for en lengre periode bodde langt hjemmefra. Før avreise ble maten kjøpt inn, og det ble forutsatt at den skulle holde for en drøy måned, i første omgang. Januar var tiden for jomfruturen til noen av guttene, og kuldegradene som ledsaget årstiden skapte naturlige kjøle- og fryseskap for maten de hadde med seg. Skituren til elendigheten ble vanskelig; som Arvid Grønstad beskrev den: «Nærmere en meter med løssnø ble tråkket ned over en avstand på fire mil. Med snø opp til knærne ble det derfor gruelig tungt å gå, og det tok ti timer før tømmerkoia ble nådd: Spør om jeg var sliten. De andre kom inn fra jobb cirka en time senere, og da kunne de kjørt koia på elva uten at jeg hadde våknet.»

Våknet gjorde man stort sett grytidlig på morgenen. I kummerlige, trekkfulle tømmerkoier var det egentlig liten grunn til noe annet. I løpet av natten hadde varmen dødd ut, og vannet sto stivfrossent i tomme blikkbokser. Noen brødskiver, litt havregrøt og svart kaffe ble inntatt før skiftet begynte, og da deltok guttene i det akkordbaserte arbeidet fra tidlig morgen til mørk kveld, slik Grønstad noterte: «Jeg var med på flere skogsdrifter sammen med broren min, og vi samarbeidet om å sage trærne. Vi brukte stokksag og hadde grep i hver vår ende av sagen. Det var et veldig fysisk tungt arbeid. Foruten selve sagingen måtte vi også forholde oss til store mengder snø og mange kuldegrader. På kroppen hadde jeg ull og vadmel og det var effektivt.»

Haavard Øien sto konfirmant ett år tidligere enn han egentlig skulle ha gjort, og som fjortenåring fikk han sin skogsarbeiderdebut i bygdas tunge gran- og furuskoger. Han registrerte at mye arbeid gjensto etter at trærne først var blitt felt og lå på bakken. Den neste utfordringen var å få de flere hundre kilo tunge trærne opp fra løssnøen slik at de ble tilgjengelige for videre bearbeidelse. Etter mye strev var det klart for kvisting og barking. Deretter ble trestokkene samlet og kjørt med hest og slede til elvebredden, før det kom for mye snø. Tømmeret ble klargjort for vårens vakreste eventyr, tømmerfløtingen.

I slutten av januar var den første skogsdriften unnagjort, og det var tid for retur og påfyll av proviant. For mange ble erfaringen med det tunge skogsarbeidet utslagsgivende for å prøve seg i andre yrkesretninger. Etter to vintrer i skogen begynte Arvid Grønstad passe motivert på yrkesskolen, for å prøve ut snekkerfaget. Hovedmotivet var, som han noterte, å slippe ut av skogen.

En annen formulerte seg mer kontant om sin erfaring som skogsarbeider: «Jeg fant raskt ut at dette ikke var noen fremtid for meg.» Gudmund Bakken var nest eldst av fire søsken, født i 1918, og bar på en tydelig drøm om å få oppleve noe annet enn det livet han kjente fra bygda. Selv om han var glad i naturen, var ikke det ensbetydende med at han ville tilbringe arbeidslivet sitt der. Han likte å lese og kunne aller mest tenke seg å studere, men penger var en utfordring i så måte. Foreldrene hadde ingen muligheter til å finansiere studier, det måtte han i så fall gjøre selv. Kanskje tenkte han likt som den syttenårige Rolv Høiberget og den tre år eldre Jostein Tormod Rugsveen som begge hadde erfaringer med det tunge skogsarbeidet. De hadde også fått nok av det gammelmodige livet og tømmerkoienes elendighet. De ville vekk. Ut av de store skogeiernes klør, til et friere liv. Spørsmålet var så: Hva skulle de ta seg til, og hvor skulle pengene tjenes?

Bjarne Magnus Akre var født i 1906, og sammen med sin gode kamerat gjorde han et utradisjonelt valg: «Sommeren 1938 dro min fetter Oddvar Akre og jeg til Grønland for å friste lykken som fangstmenn», skrev han senere i memoarboken Fri manns liv. Etter planen skulle de være borte i to år, men som vi skal se, gikk det på langt nær slik.

Karsten Moen var tvilling, født i 1915, og den eneste av den opprinnelige barneflokken på ti som var igjen og arbeidet på småbruket Skogvollen. Før faren, Anders Moen, etablerte seg med eget småbruk, hadde han tjent penger som tømmerkjører på vinteren og som gårdskar resten av året. Å få sitt eget småbruk var det store målet. Etter fire års arbeid hos en lokal gårdeier hadde han bestemt seg for å bli selvstendig skogsarbeider. I dette lå det en større grad av frihet, men også større muligheter til å kunne tjene opp de nødvendige midlene han måtte ha. I 1906 fikk han tildelt skjøte på eiendommen Skogvollen.

Å holde hjulene i gang kostet mye, både i penger og arbeidsinnsats. Mens tilgangen til arbeid i skogen holdt seg noenlunde konstant tidlig i mellomkrigstiden, begynte etter hvert konkurransen om arbeidsplassene å tilta. Innenfor jordbruket merket man også presset. Verdenskrigen hadde skapt etterspørsel og gode priser. Mange investerte i nye maskiner, men i takt med den økende produksjonen ble avkastningen for liten.

I oktober 1929 inntraff børskrakket på Wall Street i USA. Virkningene ble massearbeidsledighet og finanskrise, både i USA og i Europa. I Norge slo de samme tendensene ut fra 1931. Hedmark med sine Midt-Østerdalskommuner ble hardt rammet, og flere av kommunene ble satt under administrasjon. Krisen ga seg videre utslag i fallende levestandard, som forverret situasjonen for mange mennesker. Høy arbeidsledighet kombinert med stor gjeldsbyrde resulterte i mange tvangsauksjoner, og mange måtte forlate gården eller småbruket.

Karstens foreldre var ikke lenger så arbeidsføre som de en gang hadde vært, og for øvrig begynte alderen å gjøre seg gjeldende for dem. Bortsett fra Karsten hadde de andre barna flyttet hjemmefra og etablert seg med egne familier. I 1938, da foreldrene Karen og Anders var henholdsvis 57 og 62 år gamle, ble det derfor foretatt et dramatisk valg for at familien skulle kunne beholde småbruket. Mest sannsynlig ble det gjort etter overenskomst med hovedpersonen: «Det ble da bestemt at han skulle overta bruket og forsørge foreldrene som dro på alderen. Han reiste ut til sjøss for å tjene penger til å betale gjellen på småbruket og kunne overta dette.»² Som vi skal se, var det flere som gjorde det samme som Karsten Moen.

Bygda lå milevis fra nærmeste hav. Men da som nå ble kapitalen forvaltet av de rike, og nettverk på tvers av klasse førte sterke kapitalinteresser sammen. I Rendalen gikk for eksempel skogeier og reder hånd i hånd.

Aasta Sjøli regjerte på storgården Nedre Sjøli og var en av Hedmarks største skogeiere. Hun var forlovet med Haakon Onstad, en av to brødre bak skipsrederiet Niels Onstads Tankrederi A/S.³ Skogeieren ble mellomleddet som sørget for at ungguttene fra bygda fikk oppfylt drømmen sin.

En dag oppsøkte Arvid Grønstad Nedre Sjøli og spurte fruen om hun kunne formidle sjømannsdrømmen til rederen. Det var tydelig at Grønstad også drøftet om kameratene, Halvor Kletten og Arthur Nordberg, kunne få kontrakt. Sjølis svar: «Det skal jeg undersøke», lovte godt. Og ganske riktig: «Det var ikke lenge før vi ble invitert til Sjøli og fikk hilse på Haakon Onstad, som var en meget hyggelig kar.»

Oppfatningen var nok gjensidig, for ifølge Grønstad varte det heller ikke lenge før de var på vei til Oslo for å ordne det praktiske for å bli sjømenn i en norsk vekstnæring. Men kanskje var det også slik at rederen hadde en annen agenda, slik den senere skogsmatrosen Jostein Tormod Rugsveen antydet: «Tidlig forstod han at disse beinkjakede skogsarbeiderne hadde en viss likhet med seilskutetidas masteklyvere. Han hadde møtt et folkeferd hvis liv var hverdagsgråhet, slit og ydmykhet, barkede typer som kunne tenkes å tåle en liknende skjærsild på havet. De kunne til og med tåle bedervet skipskost om så var.»⁴

En grunnleggende eventyrlyst og en drøm om å komme seg bort fra slitet og nøden, var sterke drivkrefter. Likeledes betydde kameratskapet svært mye da de mot slutten av 1930-tallet brøt opp fra skjebnen de var forutbestemt for, og satte kursen ut på de store verdenshavene. De fulgte dermed etter flere av sine eldre slektninger, som også hadde hatt mange av de samme motivene for å bryte opp fra karrige livsvilkår.

Ungguttene representerte og videreførte en betydelig del av norsk emigranthistorie. De vanskelige forholdene i Norge hadde siden 1825 ført nærmere 800 000 nordmenn til USA. Målt etter innbyggertall i europeiske land var det bare Irland som hadde flere emigranter til USA. USA representerte ikke bare politisk og religiøs frihet, selv for fattige nordmenn var det muligheter til å gjøre karriere i «det forjettede land», for det var blant annet dit de skulle.