Meg Gardiner

15

Thriller

Dødens melodi

Oversatt av Aleksander Melli

Meg Gardiner

15

Thriller

Dødens melodi

Oversatt av Aleksander Melli

1

Hack Shirazi skuttet seg i den åpne helikopterdøren og kikket ut over San Francisco Bay mot det fullpakkede baseballstadionet. Vinden og motorbrølet slo mot ham. Kveldssolen delte synsfeltet i to. Sjekken hadde klarert, altså var alt klart for å levere Ramboen. Men de var sent ute, og nå blendet det svinnende kveldslyset ham.

Han dyttet det krumme magasinet – bananen – inn i Kalashnikoven. «Vent på signalet mitt.»

I helikopteret som fløy ved siden av dem, stilte det andre teamet seg opp i døråpningen. De gled raskt over bukten i retning byen. Skumtoppene frådet på vannoverflaten to hundre meter under dem. I pilotsetet holdt Andreyev et stramt grep om styrepinnen.

Baseballstadionet til San Francisco Giants var fylt til randen. Folk satt på tribunene som sild i tønne og skuet ned på den diamantformete banen. De to Bell 212-helikopterne ville fly forbi stadion, kretse tilbake og sette kurs mot målet med solen i ryggen.

Andreyev anropte mannen på bakken. «Rock’n’roll.»

På tribunen under dem berørte Rez Shirazi mottakeren på øret. «Jeg hører deg.»

Rock’n’roll var så å si det eneste han kunne høre. Den skrallet fra tribunene langs sidelinjen, der ølmarinerte bondetamper hoiet i takt med rytmen. Fra den myldrende banen, der solbrente collegejenter sang med til den søtladne teksten. Fra VIP-suitene på begge sider av ham, der finanstopper nippet til mojitoer og dyppet gourmettortillachips i mango chutney.

Shirazi ristet på hodet. Rock’n’roll-erstatning, kunstige saker. Druknet i country som en ostesaus. Smakløs, klissete amerikansk ost.

Gjennom øremottakeren hørte han broren, Hack. «Fire minutter. Tell ned.»

Rez startet stoppeklokken. «Bekreftet.»

På scenen, foran ruvende høyttalere som forsterket bondeknølaksenten deres, sto et kor av backup-patrioter og sang hoo-hoo, hoo-hoo mens sangeren i cowboystøvler til to tusen dollar jamret i vei om kvalene til mannen i gata.

You can take my work, you can take my cash … but if you won’t shake my hand, I’ll light a fire up your …

«Ass,» sa Shirazi.

Suitene rundt ham var fullstappet. Det myldret av folk i rommene innenfor, og det fantes ingen ledige plasser igjen på balkongseteradene. Men suiten til Rez var tom; ikke noe mat, absolutt ikke noe å drikke, og ingen som hang og slang. Han gikk ut på balkongen og sjekket utstyret. CO2-kanylene var på plass. Trinsewiren var sikret, en flykabel i rustfritt stål festet til en ringbolt og ankret til bærebjelkene som støttet stadionets øvre terrasse. Han kikket på videokameraet, så over balkongkanten. Temmelig stor fallhøyde.

Andreyevs stemme spraket gjennom radioen. «Jeg ser henne ikke på skjermen. Er hun der?»

Som på kommando gikk døren til suiten opp. Ståket strømmet inn fra gangen utenfor. Tasia McFarland styrtet inn.

«Rez, de følger etter meg. Bli kvitt dem. Jeg klarer ikke å gjøre dette med så mange folk som plager meg.»

Nervene hans blusset opp ved synet av henne. «Hun er her.» Huden klødde og ørene suste i et brøkdels sekund før han summet seg. «Herregud.»

Stemmen til Hack var skarp i øret hans. «Hva er i veien?»

Tasia hadde allerede klatreselen rundt hoftene. Som ikke var en ubetydelig bragd. Hun var kledd i et magentafarget korsett med rysjer som slepte over gulvet bak henne. Under det hadde hun en revnet dongeribukse og turkise cowboystøvler. Overkroppen så ut som Scarlett O’Hara midt i et strippeshow. Underkroppen så ut som om hun hadde flyktet fra en kamp på liv og død med en rabiat grevling.

Bak henne strømmet folk inn gjennom døren. Stadionets sikkerhetsfolk. En sminkøse. En stylist. Lydmannen.

Hun spant rundt og gikk til angrep. «Slutt å hundse meg. Dere stresser meg. Jeg klarer ikke å tenke. Kom dere ut. Rez, få dem ut.»

Rez løftet hendene. «Okei, okei. Slapp av.»

Øynene lynte jadegrønt. «Slapp av? Dette er en begivenhet. Dette en supernova. Dette er Rubicons bredder. Og disse folka» – hun viftet med hånden mot ledsagerne – ”disse vampyrene fyller hodet mitt med støy. De fyller musikken med bråk og jeg kommer ikke til å klare å høre det jeg trenger å høre for å beskytte meg selv der ute. Få dem vekk.»

Rez fikk regissøren på øret fra kontrollboden. «Faen. Er det nervøst sammenbrudd på gang, eller?»

«Jepp.» Rez gjorde tegn til at følget skulle trekke seg tilbake. «Dere hørte damen. Ute med dere, alle sammen.»

Sminkøsen pekte fortvilet på Tasia. «Men se på henne. Hun ser ut som hun har lekt med mammas sminkesaker.»

Rez dyttet jenta møt døren.

Sikkerhetsvaktene skulte. «Dette er et klart reglementsbrudd.»

«Ikke noe problem,» sa Rez. «Vi har gjort stuntet mange ganger før.»

Lydmannen ristet på hodet. «Radiomikken, hun …»

«Jeg tar meg av dette her.» Rez skysset de siste folkene ut av suiten.

Lydmannen ropte over skulderen. «Dette er ditt ansvar nå, mann.»

«Jeg er stuntkoordinatoren. Det er alltid mitt ansvar.» Rez lukket døren.

«Lås den,» sa Tasia.

Rez vred om bolten. Tasia luntet rundt i rommet, gransket skyggene i hjørnene og taket, med rysjene på slep som lange påfuglfjær.

«Før trodde jeg at berømmelse var som et skjold. Men den klarer ikke å beskytte meg. Den har bare gjort meg mer utsatt,» sa hun.

Rez kikket på klokken. «Det er tøft å være kjendis.»

«Tøft? Det er en livstidsdom. Et drittliv, og jeg er en drittkjerring. Og så dør du til slutt som Lady Di.»

Over radioen sa Andreyev: «Tre minutter. Vi er på vei innover nå.»

«Mottatt,» sa Rez.

Om tre minutter ville et dataprogram sette spesialeffektsekvensen i bevegelse, så ville Tasia gjøre sin store entré idet helikoptrene fløy over stadion. Men hun var tydeligvis i ferd med å klikke.

«Og jeg er ikke kamerasky av meg. Men Storebror ser meg, skjønner du hva jeg mener? Satellitter, CIA, paparazzier, jeg vet da faen. På tv, online, hvor enn jeg snur meg. Jeg er i kikkertsiktet. Et dådyr i frontlyktene. Do, re, mi, fa, sååååå jævla lei av alt maset.»

Hun gikk ut gjennom glassdørene til balkongen og stirret ned på de førti tusen menneskene som fylte stadion. Musikken traff glasset og forvrengte nasjonalsangen fra det gjallende koret.

Rez fulgte henne ut. «På tide å gjøre deg klar. Det kommer til å gå helt fint. Det er bare et stunt.»

Brisen fra bukten løftet hårfjonene fra nakken hennes som virvlende røykstrimler. «I filmen var det et stunt. Men i filmen var det ikke stjernen som gjorde det. Og vet du hvorfor?»

Fordi hun er tilregnelig. »Fordi hun ikke er deg.»

Fordi stjernen ikke var så sulten på scenetid som Tasia McFarland. Fordi stjernen ikke var modig eller gal nok til å feste seg til en wire og en trinse og fly femten meter over publikums hoder mens fyrverkeriet smalt og filmens tittelmelodi runget over stadion for full guffe.

Bull’s-eye – Fulltreffer – var siste skudd i en serie actionfilmer med lettkledde kvinner og høy artillerifaktor. Helt kanon. Ensom jeger. Stuntmennene hadde sine egne navn på slike filmer. Kanoner og sexbomber. Ensom håndjager.

Men filmen var blitt en hit, og det samme var sangen «Bull’s-eye». Tasia McFarland var nummer en på hitlistene. Og hun ønsket å bli der.

«Filmstjerner gjør ikke sine egne stunts fordi de ikke vet en dritt om liv og død,» sa hun.

Øynene glitret. Makeupen så ut som om den var blitt påført av en overstimulert seksåring etter å ha tatt en rask titt på Maxim.

«Slutt og se på meg på den måten,» sa hun. «Jeg er edru. Helt nykter.»

Litt vel nykter? tenkte Rez, og ansiktet måtte ha vist det, for Tasia ristet på hodet.

«Og jeg har ikke sluttet å ta medisinene mine. Jeg er bare litt stressa. Kom igjen, la oss komme i gang.»

«Flott.» Rez tvang seg til å lyde oppmuntrende. «Det kommer til å gå som en drøm, skal du se. Som i Denver. Som i Washington.»

«Du er elendig til å ljuge.» Hun smilte. Et ulykkelig smil. «Jeg liker det, Rez. Det er de gode løgnerne som føkker med huet ditt.»

Andreyevs stemme på øret var høyere nå. «To minutter.»

Tasias blikk vendte seg bort fra den tomme suiten og skuet ut over den myldrende banen. Hun vred seg litt i den trange jeansen.

«Selen kjennes feil.» Hun dro i den. «Jeg må rette på den.»

En karabinkrok var allerede festet til selen. Rez strakte seg etter den. Hun slo bort hånden hans. «Gå inn, og snu deg. Ikke kikk.»

Han glodde på henne, men hun dyttet ham tilbake. «Jeg klarer ikke å synge hvis dette forbaska kyskhetsbeltet klyper meg i skrittet. Gå.»

Og det å rette på trusa foran et fullsatt stadium var altså det mest beskjedne alternativet? Men han husket regel nummer en: Jatt med. Han gikk motstrebende inn i suiten og vendte ryggen til henne.

Bak ham smalt glassdørene igjen. Han spant rundt og så Tasia låse dørene.

«Hei.» Rez ristet dørhåndtakene. «Hva er det du driver med?»

Hun grep en stol og kilte den inn under håndtakene.

«Dette er ikke et stunt, Rez. Han er ute etter å ta meg. Det handler om liv og død.»

På banen, solbrent og tørst, klemt fast mellom tusenvis av mennesker, sank Jo Beckett lavere ned på plaststolen hun satt på.

Bandet skrallet ut nok desibel til å kødde med ekkoloddene til ubåtene i Stillehavet. Sangen, «Banner of Fire», var en påkjenning for folk som ikke likte tunge gitarsoloer, monstertrucker og budskap om frihet. Sangeren, Searle Lecroix, var en pulserende skikkelse som skøyt gitar fra hofta og nærmest klinte med mikrofonen. Han hadde en svart Stetson-hatt trukket ned over øynene, og gitaren han holdt var malt i stjerner og striper.

Den unge kvinnen ved siden av Jo klatret opp på stolen sin, slo nevene opp i luften og skrek: «Wuhu!»

Jo røsket i t-skjorten hennes. «Tina, kan du ikke spare det til Jesu tilbakekomst?»

Tina lo og knipset bort Jos fingre. «Din snobb.»

Jo himlet med øynene. Da hun hadde tilbudt lillesøsteren konsertbilletter til bursdagen, trodde hun Tina ville velge death metal eller Aida, ikke Searle Lecroixs omreisende patriotsirkus.

Tross hennes tvilsomme musikksmak så Tina ut som en yngre versjon av Jo: Lange, brune krøller, livlige øyne og en kompakt, atletisk kropp. Men Jo var kledd i militærbukser og Doc Martens, med ID-kortet fra San Francisco universitetssykehus i sekken – litt over tretti, fastslo den – og en blasert holdning i hoftelommen. Tina hadde stråcowboyhatt på hodet, nesering, og nok sølvarmbånd rundt armene til å starte en smykkebutikk. Hun var menneskeartens svar på koffein.

Jo kunne ikke annet enn å smile tilbake. «Du er i Nashville-kapitalistenes vold.»

«Du er sjuk i huet. Snart sier du vel at du ikke elsker hundevalper. Eller Jesus-barnet.»

Jo reiste seg opp. «Jeg stikker bort til kiosken en tur. Vil du ha noe?»

Tina pekte på Lecroix. «Han. Glovarm med smør.»

Jo lo. «Kommer straks tilbake.»

Hun kavet seg bort til midtgangen og bega seg mot ståtribunene. Over henne glitret sollys i metall. Hun kikket opp og fikk øye på en stålwire som gikk fra en luksussuite til scenen. Den så ut som en zipline, sikkert til et stunt. Hun gikk langsommere mens hun beregnet avstanden fra balkongen til landingspunktet. Langt.

Et sekund senere hørte hun helikoptrene.

Andreyev svingte Bell 212-helikopteret og gjorde seg klar til å fly over stadion. Det andre helikopteret flankerte ham. Solnedgangen lyste mot visiret.

«Nitti sekunder,» sa han. «Rez, er Tasia klar?»

Han fikk ikke svar. «Rez?»

Han kikket på videoskjermen. Den viste balkongen til luksussuiten.

Han rykket til. Suitedørene var kilt fast med en stol. Rez sto på innsiden og ristet i dørhåndtaket.

På balkongen sto Tasia med ryggen mot ham. Hun stakk hånden ned i baklommen under de overdådige rysjene som fosset ned fra korsettet.

«Faen. Faen. Faen,» sa Andreyev.

Fra helikopterdøren ropte Hack Shirazi: «Hva er det som skjer?»

Andreyev skrek inn i radioen. «Rez, hun har en pistol.»

2

Rez hamret på glassdøren. «Tasia, åpne opp! For Guds skyld, det er ingen som er ute etter å ta deg.»

Andreyev skrek inn i øret hans. «… pistol. Rez, du må stoppe henne.»

Rez la hånden over mottakeren. Tasia snudde seg. Hun holdt en pistol i høyrehånden.

«Hva er det du skal med den der?» sa han.

Pistolen var en svær jævel. En forpult Colt .45 automatpistol.

«Snakker vi teaterrekvisitt her, eller?»

«Vi snakker Livets scene, vi snakker ordentlige saker,» sa hun. «I sluttscenen er det alltid pistolen som vinner.»

«På kino. Ikke i virkeligheten. Legg den fra deg.»

«Du tror visst at dette er et show. Så kall det gjerne et soloshow med litt ildkraft i bakhånd.»

«Hvis du mister den dingsen i hodet på noen blir det søksmål herfra til evigheten. Ikke la meg miste jobben.» Han ristet i dørhåndtaket igjen. «Du kan ikke utføre stuntet med et våpen.»

«Alle andre som er med i stuntet er bevæpnet.»

« Men ikke med ordentlige gunnere.»

«Nettopp.» Hun holdt opp pistolen. «Berømmelsen kan ikke beskytte meg. Det er det bare Samuel Colt som kan. Og musikken min, for stemmen er mektigere enn sverdet. Melodi, harmoni, kontrapunkt, tekst. Husk det – hvis de tar meg, husk det. Sannheten er i musikken min. Det er derfor det heter ti i skuddet, og jeg er nummer én. Halleluja og amen.»

«Det kommer ikke til å skje noe, Tasia.» Rez løftet hendene beroligende. «Vær så snill, legg den fra deg.»

«Hva slags idiot tror du egentlig jeg er? Jeg kommer ikke til å miste den.» Øynene glødet feberhett. «Herregud, du tror den er ladd.»

Et øyeblikk minnet håret hennes om buktende slanger. Men slangene var bare i hodet hennes.

Fra helikopteret sa Andreyev: «Er pistolen ekte, Rez?»

«Jeg vet ikke.»

Tasias stemme traff ham med lav og skarp kraft, som en kniv. «Nei, du gjør ikke det. Du aner ikke hva som er der ute. Hva som venter. Jeg snakker om volden. Jeg snakker om udådens propaganda, ikke sant? Jeg snakker om revolusjonen – å ja, vi vil alle forandre verden.»

Rez hørte regissøren i øret. «Hva er det som foregår? Shirazi, for Guds skyld, hva er det hun driver med?»

«Tasia, legg fra deg våpenet.»

Hun ristet på hodet. «Gjør jeg det, er jeg fritt vilt. Da tar han meg. Bilbomber i byene. Dødsskvadroner som meier ned kvinner og barn.» Hun løftet pistolen og snudde på den, tilsynelatende for å sjekke at alle delene var på plass. «Før trodde jeg at de ikke ville våge det. Men jeg var naiv. Jeg var et barn. En jævla drittunge som lekte i sandkassen. Sand, sand, sand. En liten beach girl, ikke sant.»

«Hva er det du snakker om?»

«Martyrdøden.»

Rez følte seg svimmel.

«Den er ikke alltid religiøs. Noen ganger er den gudløs, og noen ganger er det englenes verk, ikke djevlenes. Og denne pistolen kommer fra kilden. Den kommer fra alfa og omega.»

Hun grep karabinkroken og festet den til trinsewiren som hang fra ziplinen.

Rez snakket inn i radioen. «Tilkall sikkerhetsvaktene. Send dem gjennom luksussuitene på begge sider av oss og la dem ta henne.»

Tasia snudde seg brått og stirret på ham. «Jeg sa det til ham. Advarte ham. Han har hørt meg. Men nå kommer han til å høre meg igjen, her og nå. Mye høyere.»

Herregud. «Vær så snill, Tasia …»

Hun viftet lett med pistolen i hans retning. Han krympet seg. Hun vendte seg mot folkemengden igjen.

«Secret Service ville ha finkjemmet hele stadion på forhånd.»

Faen.

«Men meg kommer de ikke til å beskytte. Au contraire. Løs kanon på dekk. Løsmunnet. Løs tøs. Jeg er alene, og de har meg i siktet. Altså er det bare meg, musikken, og min eksplosive lille venn.»

På scenen begynte bandet å spille introen til «Bull’s-eye». Det var signalet som fikk noen til å aktivere CO2-kanylene rundt om på scenen. De begynte å slippe ut skyer av hvit røyk som virvlet rundt Tasia.

Shirazi stirret på Coltens munning. Det var umulig å bedømme hvorvidt våpenet var ladd eller ei.

«Tasia, hvis det har skjedd noe, kom inn hit og la sikkerhetsfolka ta seg av det. Du kan ikke gå på scenen med en pistol. Du kommer til å skremme livskiten av publikum.»

«Nei da.» Hun smilte mørkt. «Bare vent og se.»

Regissøren ropte inn i øret hans. «Stopp henne.»

«Jeg prøver. Har du tilkalt vaktene?» Rez ristet i glassdøren en siste gang. Han løp gjennom suiten, åpnet hoveddøren og kikket ut i korridoren. Den var full av folk. En vakt sto og slang like i nærheten.

Rez vinket til ham. «Tasia har låst seg ute på balkongen. Hun har klikka. Gå gjennom nabosuiten og ta henne.»

Bak ham ropte hun: «Rez, din idiot. Ikke slipp ham inn.»

Sikkerhetsvakten skyndte seg mot nabosuiten og hamret på døren. Rez løp tilbake til de store vinduene. Tasia så manisk og forstyrret ut. Ansiktet var utydelig i den virvlende CO2-røyken.

«Jeg kan ikke la dette skje.» Hun skrudde på headset-mikrofonen og begynte å gjøre tegn til menneskene som satt langs balkongene i nabosuitene. «Hei, folkens, bli med på festen.»

Folk kikket overrasket opp. Hun vinket dem til seg som om hun var vertinnen i en gatefest. De nølte urolige.

«Kom igjen, da!»

«Hva faen?» sa regissøren.

Først ett menneske, så et annet, reiste seg opp og klatret over den lave barrieren fra balkongene til nabosuitene. Så kom resten, alle som en. De svermet over barrierene til hun forsvant i folkemengden.

«Helvete,» ropte Rex inn i radioen. «Hun har latt seg omringe av folk sånn at vaktene ikke får tak i henne.»

Flere CO2-kanyler ble aktivert. Dusiner av fans, hundrevis, stimlet rundt Tasia før de forsvant i den hvite kullsyretåken.

Og det var da Shirazi forsto. «Tasia, nei.»

Han grep en stol og svingte den inn i glasset. Den spratt tilbake. Vinduet var i ultratykt sikkerhetsglass og stolen etterlot knapt et skrapemerke.

De første fyrverkerisalvene gikk av. Tasia vendte seg mot scenen og løftet Colten.

3

Searle Lecroix sto midt på scenen med gitaren i hendene og traff den høye tonen på slutten av verset. Folkemengden var oppslukt av forestillingen og strakte seg mot ham som bølgende hvete i prærievinden. Han gliste og dyttet cowboyhatten lenger ned over pannen.

I tribunene bak hjemmebasen virvlet den hvite røyken rundt Tasia. Lecroix traff nedslaget. Det var hennes tur nå.

«Give me a shot of whiskey with a chaser of tears …»

Sopranstemmen fylte luften som sølv. Folkemengden jublet. Lecroix følte kicket.

Han skiftet akkord til G-dur. Tasia stemme økte i kraft.

«Give me a shot of courage, blow away all my fears …»

Det magentafargete korsettet dukket opp i røyken og forsvant igjen. Folkemengden fortsatte å strømme inn på balkongen rundt henne. Hva i helsike? Hun holdt noe i hånden. Noe som glimtet i lyset.

En pistol.

Han kom ut av rytmen. Bassisten kikket på ham.

På teatralsk vis, som om hun var en desperado som øvde seg på å trekke raskt, svingte hun pistolen opp, siktet på scenen og lot som om hun dro i avtrekkeren. Den neste runden med fyrverkeri suste opp i luften fra scenestillaset. Tasia rykket hånden oppover for å mime rekylen. Fyrverkeriet smalt og badet publikum i rødt lys.

Det så ut som om det var Tasia som hadde smelt av salvene. Så løftet hun pistolen mot leppene og blåste mot munningen.

Wow. Hun ville virkelig eie publikummet. En dame som leker med gunnere – gutta kommer til å gå fra vettet …

Mer fyrverkeri ble fyrt av, grønt og hvitt. Igjen løftet Tasia pistolen, lot som om hun skøyt og blåste på munningen.

«Fire away, hit me straight in the heart …»

Hjertet til Lecroix begynte å slå i totakt. Over stadion kom to helikoptre til syne. Den tredje omgangen med fyrverkeri sprengte i rødt, hvit og blått. Tasias stemme overdøvet smellene.

«Baby, give me a shot.»

Hun løftet pistolen igjen. Røyken omsluttet henne.

En lyd smalt gjennom baseballstadionet som kanonild.

Under Bell 212-helikopteret kom stadion brått til syne. Andreyev hørte Rez som ropte til ham over radioen.

«Våpenet er ikke et rekvisitt, og …»

Et kolossalt pang spraket i Andreyevs hodetelefon.

«Herregud.» Gjennom øresuset hørte han sin egen stemme rope til piloten i det andre helikopteret. «Vi avblåser.»

Prøvde Tasia Jævla McFarland å skyte på ham? Det andre helikopteret svingte mot høyre. Andreyev krenget brått og fulgte etter det.

Hack ropte: «Altfor nær!»

Han hadde svingt for hardt. Han dro i styrepinnen, men det var for sent. Halerotoren traff det andre helikopterets understell.

Støyen var plutselig overveldende, overalt. Helikopteret ristet som om det var blitt truffet av en fallkule. Halerotoren falt av.

Hack ropte: «Andreyev …»

Helikopteret begynte umiddelbart å spinne og miste høyde. Andreyev kjempet med spakene. «Hold deg fast.»

Motoren hylte. Utsikten spant forbi Andreyev. Bay Bridge, sentrum, solnedgangen, poengtavlen. Herregud, kom deg over poengtavlen, ned i bukten, ikke ned i publikummet …

«Hold deg fast, Hack.»

Bukten fylte frontruten.

På scenen hørte Lecroix lyden av skjærende metall. Han kikket opp. I luften over stadion drysset skrapmetall ned fra ett av stunthelikoptrene. Publikum gispet. Helikopteret spant rundt og rundt med hylende motor, krenget i skarp vinkel og forsvant bak poengtavlen i retning bukten.

Sikkerhetsvaktene vinket til bandet. «Legg dere ned. Pass dere!»

En bit av rotorbladet gravde seg ned i scenen som en øks.

Trommisen hoppet opp, veltet trommesettet og traff scenegulvet med hendene over hodet. Lecroix slengte fra seg gitaren og hoppet ut i folkemengden.

Et stort stykke av helikopterets hale styrtet som en meteor inn i de første seteradene. Folkemengden flyktet skrikende. Lecroix kjempet mot strømmen, med kurs mot ståtribunene der CO2-kanylene fortsatte å spy ut hvit røyk.

Det var som om et lyn jagde gjennom ham. Han visste hvor det første, fryktelige smellet var kommet fra. Og hvorfor det hadde vært så øredøvende, uendelig mye høyere enn fyrverkeriet eller gitarsoloen.

Pistolen var blitt avfyrt, ved siden av Tasias headset-mikrofon.

En girkasse dundret ned på banen. Folkemengdens flukt ble et panisk stormløp. Lecroix kjempet for å holde seg oppreist. Og ut fra røyken kom Tasia glidende ned mot scenen på ziplinen. Hun spant rundt og rundt i hofteselen, langsomt som en svingende lasso. Hodet hang tilbake og armene var utstrakt som om hun ville ofre sin kropp til himmelen. Håret var gjennomtrukket av blod. Det dryppet som tykke tårer ned på den flyktende folkemengden. Lecroix prøvde å skrike, men stemmen var borte.

Jo løp fra kiosken mot skrikene og ropene. Hun hørte lyden av metall som skar inn i metall. Hun rundet et hjørne og skuet ut over kaoset.

Folk styrtet vekk fra scenen. Vrakgods regnet ned fra himmelen som lysende metallkonfetti. Bortenfor den høyre sideveggen steg røyken opp over bukten.

«Å, Jesus.»

Et helikopter hadde styrtet. Magen knytte seg og kvalmen bølget opp i henne. Hun slapp popkornet og løp mot banen.

«Tina,» sa hun.

Et stykke metall smalt ned i stenderen som ankret ziplinen bakerst på scenen. Med en syngende lyd revnet stålkabelen og smalt ned i folkemengden som et tungt piskesnert.

«Kjære Gud.»

En kvinne hang fra stålwiren. Jo så henne styrte hjelpeløst ned i folkemengden.

Folk strømmet mot henne. De dyttet, snublet, falt, kravlet over hverandre. Hun prøvde å kjempe seg gjennom dem. Så hørt hun noen rope navnet hennes.

«Jo, her.»

Tina løp mot henne. Jo banet vei gjennom den strømmende folkemengden og grep tak i henne.

«Helikoptrene kolliderte,» sa Tina.

Jo dro Tina mot en bæresøyle og kikket rundt seg med sviende øyne. Stormløpet strømmet mot tribunene på høyre side av banen. Folk fosset over rekkverkene og ned i det senkede området rundt reservebenken.

En stadionvakt grep mikrofonen og ba inntrengende om at folk måtte forholde seg rolig. Skrikene forsvant og ble erstattet av smertehyl og en uhyggelig stillhet fra stadions øvre tribuner.

«Hva er det egentlig som skjedde?» sa Tina.

«Historiens verste stuntkatastrofe,» sa Jo.

Hun var ikke engang i nærheten.

4

Skumringen var et blått, stjerneglitrende slør over himmelen da Jo og Tina gikk fra baseballstadionet til Willie Mays Plaza. Men stadionlysene strålte. Politibilene kantet gaten. På bukten skinte søkelysene fra en redningsbåt over det opprørte vannet der helikopteret hadde styrtet. Third Street var flombelyst av tv-lyskastere. Natten var hvitere enn smilet til en blivende kjendisjente på den røde løperen.

Jo holdt armen rundt Tinas skulder. De gikk utmattet og numne tilbake mot bilen hennes.

Foran dem, lent mot en sivil politibil fra San Francisco Police Department, sto Amy Tang.

Den unge politiløytnanten holdt en telefon mot øret og en sigarett mellom fingrene. En uniformert politimann sto foran henne og mottok instrukser. Den kullsvarte dressen hennes sto i stil til håret, brillene, og tilsynelatende også humøret. Hun var bare litt over halvannen meter høy, en bitteliten skikkelse mot den store Forden, og så ut som en misfornøyd panserdekorasjon.

Jo styrte mot henne. Tang kikket opp. Overraskelsen for over ansiktet. Hun avsluttet telefonsamtalen og ba politimannen tre av.

«Var du på konserten?» sa Tang.

«Tina var ute på banen.»

Munnen til Tang ble en smal strek. Hun kikket på klokken. Det hadde gått to timer siden stuntkatastrofen.

«Brannvesenet og ambulansepersonalet var underbemannet. Vi ble igjen for å hjelpe til,» sa Jo.

Tang nikket langsomt. «Flaks at du er så glad i country.»

Tina tok av seg stråcowboyhatten. Krøllene var slappe og flatklemte. «Jepp, alle stadioner burde hatt en barista og en psykolog i nødberedskap.»

«Så dere kokte kaffe og hørte på problemene til folk – jeg er sikker på at dere gjorde en god jobb,» sa Tang.

Jo og Tina hadde hjulpet til med å sjaue forsyninger og trøste fortvilte publikummere. Men Jo ville ikke snakke om det.

«Gratulerer med overflytningen til mordavsnittet, Amy. Hvorfor er du her?»

Tangs kråkebollehår stakk ut i kveldsbrisen. Hun svarte ikke.

Jo tok et skritt nærmere. «Det ligger en kropp på banen der inne, dekket av en presenning. Det har vært katastrofefilmtilstander i natt, og søsteren min kunne fort ha endt opp med rollen som Kvinne truffet av krasjende helikopter. Jeg vil vite hva som skjedde.»

«Det er Tasia McFarland.» Tangs ansikt ble tenksomt. «Og jeg vil at du skal vite hva som skjedde. Jeg vil gjerne ha din profesjonelle mening om det.»

Jo kjente et lite grøss. «Er dødsfallet mistenkelig?»

«Femti poeng til psykiateren.»

Jo var rettsvitenskapelig psykiater og jobbet iblant som konsulent for SFPD. Hun utførte psykologiske analyser når dødsårsaken var uklar og myndighetene ikke klarte å finne ut om det dreide seg om naturlig død, ulykke, selvmord eller mord.

Hun analyserte ofrenes liv for å finne ut hvorfor de hadde dødd. Hun var de dødes psykiater.

Men vanligvis etterspurte politiet bare Jos ekspertise når et dødsfall fortsatt var uforståelig etter en lang etterforskning. Hvis SFPD allerede betraktet Tasia McFarlands dødsfall som mistenkelig, ville saken bli vrien, så vel som ufattelig høyt profilert. Tasia McFarland var et notorisk, overdådig og uramerikansk ikon. Jos profesjonelle liv risikerte å bli brennhett.

Hun kikket på søsteren sin, som sto ved siden av henne: Sliten, nydelig, heldig som pustet.

Hun rakte Tina bilnøklene sine. «Jeg kommer straks.»

Tina kysset henne på kinnet og hvisket: «Det går bra med meg. Vi slapp heldigvis å se på øyeblikkelige repriser på skjermen. Ikke tenk på det.»

Jo blunket. Tina klemte hånden hennes og bega seg av sted.

Tang knipset bort sigaretten sin. «Kom.»

De satte kurs mot stadionet. Tang sa: «Piloten i det første helikopteret er savnet og antatt død. Stuntmannen som også var om bord overlevde, men bare så vidt.»

Jo strøk fingrene over pannen. Ansiktet sved. Tang kikket på henne og nølte.

«Beklager, Beckett. Dette må være ekstra tøft for deg.»

«Det resultatet er allerede på tavlen. Nytter ikke å fjerne det.»

Mannen hennes var blitt drept da ambulansehelikopteret han satt i styrtet. Men hun kunne ikke unngå å diskutere luftfartsulykker, like lite som hun kunne spole livet sitt tre år tilbake og få sjansen til å endre noe med den dagen Daniel døde.

«Fortsett,» sa hun. Men mens de gikk sendte hun en tekstmelding til Gabriel Quintana. Alt OK. Er med Tang, ringer senere.

«Det andre helikopteret klarte å krasjlande ved McCovey Point uten dødsofre,» sa Tang.

De gikk gjennom en tunnel og kom ut mellom de nederste tribunene. Det glitrende stadionet med utsikt mot San Francisco og bukten var det mest praktfulle i toppbaseballen, og Jo pleide vanligvis å ta med seg foreldrene på en Giants-kamp minst en gang hver sommer. Nå jobbet åstedsgranskere, fotografer og rettsmedisineren på åstedet. Den gule presenningen lyste mot dem som et skinnende varselskilt.

«Jeg så henne falle ned,» sa Jo. «Metallbitene traff stenderen som ziplinen var festet til. Den kollapset, og hun falt som en …» Kvalmen bølget opp i henne. «Hun falt.»

«Det var ikke fallet som drepte henne,» sa Tang. «Hun døde av et skudd mot hodet.»

Jo snudde seg mot henne med halvåpen munn. «Skjøt noen henne? Skjøt hun seg selv? Hva er det som er forvirrende med hennes død?»

Tang gikk nedover midtgangen mot banen. «Bortsett fra det faktum at hun suste nedover ziplinen med halve halsen blåst i filler?»

«Bortsett fra det.»

«Og at minst syttifem mennesker i publikum ble truffet av fallende metallbiter eller trampet ned i stormløpet?»

«Og det.»

«Og det faktum at Fawn Tasia McFarland, førtito år, født og oppvokst her i San Francisco, var ekskona til USAs president?»

Jo stoppet helt opp. «Joda, det bør være nok til å kalle dødsfallet forvirrende.»