Jefferson Bass

4

Post mortem

Blodig urett

Oversatt av Tor Erik Solberg

Jefferson Bass

4

Post mortem

Blodig urett

Oversatt av Tor Erik Solberg

Del 1:

FØR

Kapittel 1

I den fuktige morgenluften gled gitterporten opp med et hyl som fra en villkatt. Jeg minnet meg selv enda en gang på at jeg måtte huske å ta med olje til hengslene neste gang.

Ikke glem det! sa jeg ergerlig til meg selv – som jeg hadde sagt et titalls ganger før, og glemt det.

Det var ikke hukommelsen som holdt på å svikte, i alle fall håpet jeg ikke det. For det var ganske andre ting enn låsolje jeg hadde i tankene hver gang jeg skulle til det antropologiske forskningsinstituttet ved University of Tennessee, som folk bare kalte «Likfarmen». Som for eksempel eksperimentet jeg skulle forberede med den døde kroppen som lå på lasteplanet til pickupen. Akkurat nå rygget Miranda bilen med liket fram til porten.

Jeg var stadig forundret, og ikke så rent lite frustrert, over at Likfarmen fortsatt var verdens eneste forskningssenter som spesialiserte seg på systematiske studier av organisk nedbrytning av døde kropper. Som en helt vanlig mann hadde jeg så visst mine feil og svakheter. Men dette senteret var mitt livsverk og min store stolthet. Som rettsantropolog, eller «knokkeldetektiv» var jeg blitt stadig mer opptatt av alt det interessante lik i ulike stadier av forråtnelse kunne fortelle.

Jeg så fram til den dagen dataene våre om nedbrytning av organisk materiale hos lik i det fuktige, tempererte klimaet her i Tennessee kunne sammenlignes med dataene fra lignende forskningssentra i den tørre ørkenen i Palm Springs, høysletten i Albuquerque, de regnfulle skogene på nordvestkysten og de kalde fjellsidene i Montana. Men hver gang jeg følte meg sikker på at en kollega i et av disse økosystemene skulle klare å bygge opp en «likfarm» der, endte det med at universitetet på stedet trakk seg. Så vi var fortsatt det eneste senteret, alene og ganske ensomme, vitenskapelig sett.

I de siste tjue årene hadde avgangsstudentene mine og jeg iscenesatt hundrevis av åsteder med lik. Vi studerte hva som skjedde med kroppen etter dødsfallet, hvordan forråtnelsen foregikk. I grunne graver, dype graver, vannfylte graver, graver mellom betongmurer. Vi hadde plassert lik i luftavkjølte bygninger, oppvarmede bygninger og innelukkede verandaer. I bagasjerom på biler, i bakseter, i campingvogner. Nakne kropper, lik i bomullsklær, lik kledd i kunststoff, lik innpakket i plast.

Men noe som lignet på det grusomme drapet som Miranda og jeg nå skulle gjenskape åstedet for før Jess Carter ankom, hadde jeg aldri gjort før.

Jess, eller dr. Jessamine Carter, var rettsmedisiner i Chattanooga. I de siste seks månedene hadde hun vært vikarierende rettsmedisiner ved Rettsmedisinsk institutt her i Knoxville også. Det var en forfremmelse. Hvis man kunne kalle det en forfremmelse å få en ekstrajobb takket være en skjebnesvanger tabbe som vår egen rettsmedisiner i Knoxville, dr. Garland Hamilton, hadde begått.

Under det som bare dr. Hamilton selv ville ha våget å kalle en obduksjon, hadde han stilt fullstendig feil diagnose når det gjaldt dødsårsaken. Han hadde fastslått at en ung mann døde som følge av et dypt knivstikk, mens det egentlig bare var et overfladisk risp i huden. Resultatet var at en uskyldig tilskuer ble anklaget for drap. Da tabben ble oppdaget, ble Hamilton øyeblikkelig fratatt ansvaret. Nå kom han til å miste legelisensen, hvis bevillingsnemnda gjorde jobben sin. Og inntil en ny og kvalifisert erstatning ble funnet, var det Jess som var fungerende rettsmedisiner. Hun tok den hundre og seksti kilometer lange turen på motorvei I-75 fra Chattanooga til Knoxville hver gang det skjedde et mistenkelig dødsfall i vår utkant av Tennessees store skoger.

Pendlingen var ikke så tidkrevende for Jess som den ville ha vært for meg. Med sin Porsche Carrera, som betegnende nok var brannbilrød, pleide hun å legge strekningen bak seg på rundt femti minutter.

Den første politimannen som hadde stanset henne på motorveien, hadde fått et raskt glimt av legeskiltet hennes og en illsint orientering om hvilket livsviktig oppdrag hun var ute på, før hun raste videre med politimannen stående og måpe i veikanten.

Den andre politimannen som stanset henne, en uke senere, hadde fått en muntlig overhaling, før hun tok noen rødglødende mobilsamtaler, først med den lokale sjefen hans, så med politisjefen i Tennessee.

Etter det er hun ikke blitt stanset.

Nå hadde Jess ringt ved sekstiden og sagt hun ville være i Knoxville om en halvtime. Og såfremt hun ikke var blitt tilkalt til et nytt åsted i Chattanooga i mellomtiden, var Porschen nå på vei hitover som et prosjektil. Jeg håpet bare at jeg rakk å få liket på plass før prosjektilet landet i Knoxville.

Mens Miranda rygget pickupen inn gjennom porten i nettinggjerdet, stakk jeg nøkkelen i låsen på den indre porten i skjæret fra ryggelysene. Det indre plankegjerdet var to og en halv meter høyt, bygget for å holde sultne prærieulver og nysgjerrige kikkere ute. I begynnelsen hadde vi bare nettinggjerdet. Men etter et par år og en del klager – og noen nattlige besøk av mennesker på jakt etter spenning – satte vi piggtråd på toppen av nettinggjerdet og bygget inn hele det kvadratkilometer store området med et høyt plankegjerde. Det var fortsatt mulig for nysgjerrige som absolutt ville inn og se, å komme seg over. Men det krevde både tid og innsatsvilje.

Hengelåsen som sikret den solide treporten, gikk opp med et stille klikk. Jeg hektet den av kjettingen og begynte å skyve porten innover. Mens porten gled opp, begynte kjettingen å skli ut gjennom hullet som var boret i plankegjerdet. Den var som om en diger stålkjeft sugde inn en spagettistrimmel mellom klaprende tenner. Sugd inn i dødens favntak, tenkte jeg, men syntes det var et så dårlig bilde at jeg skjøv det fort vekk. Men en uhyggelig tanke var det likevel.

Mens jeg holdt porten åpen, manøvrerte Miranda bilen inn så raskt og selvfølgelig som om hun pleide å rygge inn trange åpninger med lik på lasteplanet hver dag. Og det var jo faktisk det hun gjorde, nesten daglig. I løpet av de siste tre årene hadde vi fått donert lik i hopetall. Det skyldtes ikke minst en rekke dokumentarprogrammer på TV og den populære TV-serien CSI. Selv hadde jeg bare sett én eneste episode av den usannsynlige serien, men resultat var i alle fall at vi aldri manglet lik. Ventelisten, som jeg kalte listen over alle de levende som hadde lovet å donere kroppene sine til oss når tiden kom, talte nå nesten tusen personer. Vi kom til å få plassmangel snart. Allerede nå var det faktisk vanskelig å gå rundt på området uten å snuble over et lik eller trampe på en seig, fuktig flekk hvor et kadaver nylig var gått i oppløsning.

Omtrent halvparten av likene ble fraktet hit rett og slett for å bli til skjeletter. Det var en langsom prosess, men det var mye enklere å la tiden og bakterier og insekter gjøre den skitne jobben med å skille kjøtt og bein. Ved å la naturens kretsløp gå sin gang trengte vi bare å skrubbe skjelettene og sette dem inn med luktfjerner etter at de hadde ligget utendørs på Likfarmen en stund. Så skulle de måles og undersøkes til minste detalj, og innlemmes i den voksende samlingen vår.

University of Tennessee hadde nå verdens største samling av nyere skjeletter med kjent alder, kjønn og rase. Det var ikke bare for å kunne ha noe å skryte av. Det var en voksende kilde til sammenlignende studier for forskere og rettsmedisinere, som brukte kunnskapen i arbeidet med å identifisere ukjente drapsofre.

Liket på lasteplanet til pickupen skulle bidra med mer enn bare skjelettet. Det skulle forhåpentlig bidra til å gi svar på et kriminalmysterium. Hvert år ble omtrent femti lik brukt av fakultetet og studenter til forskningsprosjekter. Det var som regel forsøk i forbindelse med variabler som påvirket nedbryting av organisk materiale. Et av de siste forsøkene viste for eksempel at hos mennesker som døde kort tid etter at de hadde gjennomgått cellegiftbehandling, gikk nedbrytingen mye langsommere enn ved naturlig oppløsning av organismen. Kjemoterapi hadde med andre ord en forbigående likhet med balsamering, noe jeg ikke syntes var en særlig oppløftende tanke.

Så fort Miranda hadde rygget bilen innenfor gjerdet, lukket jeg porten og trakk kjettingen gjennom hullet igjen. Jeg lot hengelåsen være ulåst, slik at Jess kunne komme inn senere. Miranda var allerede ute av bilen og løsnet karmen bak på lasteplanet. Hun la ned karmen med en stille ærbødighet som passet til den fredelige morgenstunden. Det var tidlig, dagskiftet på sykehuset hadde ikke begynt å fylle parkeringsplassen utenfor ennå. Den eneste trafikken som hørtes, var den fjerne duren av biler på motorveien som lå på vestsiden av sykehuskomplekset, over en kilometer unna. Tennessee var langsomt i ferd med å våkne, nå i grålysningen var det enda så kjølig at vi kunne se dampen fra vår egen pust. Jeg la merke til at det steg fuktig damp opp fra flere av de nyere likene som var lagt ut på området. Det var verken kroppsvarme eller pust, men kom fra mengder av små larver som hadde kastet seg over likene.

Det ga meg en egen tilfredsstillelse å se naturen gå sin gang, å vite at varmen som steg opp, ble skapt av kaldblodige larver, altså eksotermisk, eller varmeproduserende. Betegnelsen «kaldblodig» minnet meg om at innen vitenskapen var det ikke noe som var svart-hvitt. Var det kjemiske reaksjoner i fordøyelsessystemet til larvene som produserte varme, eller var det stoffskiftekalorier som forsynte musklene i larvekroppen med varme? Tanken streifet meg at jeg en dag burde forske nærmere på det.

Høyt over de myldrende larvene var eiketrærne og lønnetrærne oppe i skråningen i ferd med å springe ut. Oppe i grenene hilste kråker og småspurv morgenen med triller og sang. Et par ekorn jaget hverandre opp og ned stammen til en høy furu. Det var et yrende liv her på Likfarmen. Hvis man bare så bort fra de hundretalls døde kroppene som lå omkring i ulike stadier av oppløsning.

Miranda og jeg sto et øyeblikk i stillhet og nøt fuglesangen og det gryende dagslyset som skapte et gyllent skjær på himmelen. Et av ekornene begynte å kjefte på den andre fordi den tydeligvis hadde brutt en av reglene i leken deres. Miranda smilte. Så snudde hun seg mot meg og smilte enda bredere. Uttrykket hennes overrumplet meg, jeg ble bare stående og stirre på henne uten å finne på noe å si.

Miranda Lovelady hadde vært min assistent i fire år nå, mens hun var hovedfagsstudent. Vi jobbet godt sammen. Enten vi undersøkte likrester på laboratoriet, gjennomsøkte et utbrent bilvrak på motorveien eller et drapsoffer, utførte vi jobben på en bemerkelsesverdig samkjørt måte. Vi behøvde ikke å snakke mye sammen, ofte virket det nesten som det foregikk tankeoverføring mellom oss. Men i det siste var jeg blitt betenkt. Jeg var redd jeg hadde krysset en usynlig grense mellom oss. Kanskje hadde jeg latt henne bli litt for knyttet til meg. Eller kanskje jeg holdt på å bli for knyttet til henne …

Hun var en moden, fornuftig, intelligent og selvbevisst dame på tjueseks år – eller var hun tjuesju nå? Og jeg visste godt at det var nok av professorer som hadde funnet seg unge studiner. Men jeg var tretti år eldre enn Miranda. Og selv om hun tydeligvis ikke syntes at aldersforskjellen spilte noen rolle akkurat nå, visste jeg altfor godt at det ikke ville vare. Så jeg prøvde å overbevise meg selv om at nei, jeg var en mentor og en læremester for henne. Kanskje en venn også. Men ikke noe mer. Det var til det beste for oss begge.

Jeg strakte meg fram og tok et par lilla gummihansker fra lasteplanet, mens jeg tvang tankene mine over på eksperimentet som skulle utføres.

– Jess, jeg mener dr. Carter, burde være her hvert øyeblikk, sa jeg. – La oss finne et passende tre og begynne å binde opp denne karen.

– Å, så det er dr. Carter som kommer, sa Miranda med et ertende flir. – Jeg syntes du virket litt nervøs. Er det fordi du er redd henne, eller fordi du er betatt av henne?

Jeg måtte le. – Kanskje litt av begge deler. Hun er en smart og tøff dame. Morsom også, og hun har ikke akkurat utseendet mot seg.

– Sant nok, sa Miranda. – Og hun kommer i alle fall til å holde deg på tå hev. Det er på tide du finner noen som gjør det, skal jeg si deg.

Det visste jeg altfor godt selv. Min kone gjennom nesten tretti år, Kathleen, døde av kreft for litt over to år siden. Og jeg hadde ennå ikke kommet helt over tapet. Men for noen måneder siden hadde jeg fått den første følelsen av lyst og begjær på svært lenge. Det var en lyst som dessverre ble vekket da en ung studine plutselig kysset meg. Jeg følte meg fremdeles skamfull ved tanken. Hun hadde gjort det så uventet og impulsivt. Og kysset var pinlig nok blitt avbrutt av Miranda, som dukket opp i døråpningen til kontoret mitt.

Like etter det uforglemmelige kysset hadde jeg truffet en dame som var nærmere min egen alder og invitert henne ut til middag. Det var dr. Jess Carter. Hun hadde takket ja, men i siste øyeblikk hadde hun meldt avbud. Det hadde skjedd et drap i Chattanooga, og hun ble tilkalt til åstedet. Jeg hadde ikke hatt mot til å invitere henne ut igjen. Men hver gang vi jobbet med saker som var forbundet med hverandre, det vil si hennes ferske drapssaker og mine ikke fullt så ferske lik, møttes vi igjen.

– Spiller det noen rolle hva slags tre vi binder denne fyren til? spurte Miranda og trakk meg fort tilbake til oppgaven som ventet.

– Jeg tror ikke det. Men hun sa at offeret var bundet til et furutre, og vi har jo flere sånne. Vi kan like godt gjøre det så realistisk som mulig. Hva med det der? sa jeg og pekte på trestammen hvor ekornene hadde lekt.

Miranda ristet på hodet. – Nei, ikke det. Altfor synlig. Det er ikke bra hvis det første som møter besøkende fra universitetet eller intetanende politifolk når de går inn gjennom porten, er et maltraktert lik hengende langs nærmeste trestamme.

Hun hadde et poeng. – Dessuten synes jeg du sa at offeret ble funnet langt inn i tjukkeste skogen? sa hun.

Hun hadde et poeng der også.

– Ja, jeg forsto det sånn, sa jeg. – I Prentice Cooper-skogen, et ganske vilt terreng der oppe hvor Tennessee-elven går i en dyp kløft. Et stykke nede i elven fra Chattanooga.

Jeg pekte opp mot åssiden, hvor det sto en annen høy furu i utkanten av området. – Hva med det treet? Er det bortgjemt nok for deg?

– Det passer bedre, sa Miranda. – Det blir litt av en jobb å slepe ham opp dit. Hvis hjertet ditt tåler det, får du ta det som styrketrening …

– Hvis det ikke tar knekken på meg, kommer jeg styrket ut av det, mener du?

– Jepp, sa hun og blunket lurt.

Sammen strakte vi oss inn på lasteplanet og grep tak i hver vår hempe på den svarte likposen. Vi trakk den ut på kanten av planet. – Klar? sa jeg.

– Klar, svarte hun, og vi grep tak i den neste hempen på hver vår side. Mens vi slepte posen forsiktig ut mellom oss, kjente jeg vekten øke. Det var en tung kropp, nitti kilo. Det var omtrent vekten til det drapsofferet vi skulle gjenskape åstedet til. Jo mer nøyaktig vi klarte å gjenskape et likfunn, ikke bare offerets vekt, men skadene, klærne og stillingen, desto mer nøyaktig ville kriminaletterforskerne kunne få fastslått hvor lang tid det var gått siden dødsfallet. Og så kunne politiet snevre inn søket etter gjerningsmannen mer nøyaktig.

Vi hadde ikke kommet lenger enn tjue meter opp i bakken, før jeg begynte å svette i den kjølige morgenluften. Jeg kunne høre at Miranda slet også. Men jeg visste at hun ville komme til å segne før hun begynte å klage. Og det var greit for meg. Jeg kunne klage for oss begge.

– Er du fortsatt bestemt på å bruke det treet der oppe, sa jeg andpusten. – Det første treet er greit nok for meg.

Hun bare svarte med et stønn og bet tennene sammen, mens hun ristet på hodet.

– Nei vel, hikstet jeg. – Du er sjefen. Hvis jeg får hjerteinfarkt og dør før vi kommer fram, så husk å bruke meg i forbindelse med helt spesiell og banebrytende forskning.

– Med glede, gispet hun tungpustet.

Vi stanset to ganger til for å få igjen pusten og tørke svetten. Men selv etter pausene slepte vi nærmest likposen langs bakken de siste meterne fram til furutreet ved det øverste gjerdet. Da jeg trakk opp den lange, buede glidelåsen som strakte seg over tre sider av likposen, måtte jeg si meg enig med Miranda. Dette stedet var mye bedre egnet for akkurat denne typen forsøk.

Vi hadde gjort forberedelser med kroppen på likhuset, så jeg visste hva som ventet. Likevel måtte jeg hive etter pusten idet jeg brettet åpningen i likposen til side og fikk avdekket forsøksobjektet. Den blonde parykken hadde sklidd ned over ansiktet og skjulte det meste av skadene jeg hadde påført det. Men det var allikevel et grufullt syn. Ifølge Jess var mesteparten av beina i ansiktet blitt knust av en hard gjenstand, selv gjettet hun på et balltre eller et jernrør. Et mindre verktøy, som et kubein, ville ha etterlatt skarpere og synligere slagmerker i beinstrukturen.

Jeg fikk meg ikke til å gå løs på en donert kropp med en slik villskap. Derfor hadde jeg nøyd meg med å skjære gjennom kinnbeina og kjevepartiet med en obduksjonssag. Så hadde jeg smurt rikelig med blod utover resten av huden for å etterligne den voldsomme blødningen som hadde skjedd før døden inntraff. Miranda, som var dyktigere enn meg i sminkekunsten, hadde utstyrt liket med rouge på kinnene, fiolett øyenskygge og lange, falske øyevipper. Jeg tvilte på om sminken ville påvirke nedbrytningen i nevneverdig grad, men det hele skulle likevel se mest mulig ekte ut.

Å finne et lærkorsett til å knytte rundt overkroppen til liket var mye enklere enn jeg hadde trodd. Det hadde tatt Miranda fem minutter i forgårs å google etter «lærkorsett» på nettet. Men for å kjøpe det måtte hun bruke mitt firmakort, tilhørende universitetet. Kredittkortet ble godtatt, og etter et par tastetrykk til så hun stolt opp.

– Kjøpt og betalt, sa hun. – Lærkorsett med ekstra store bryster ankommer i løpet av tjuefire timer. Takket være godt samarbeid mellom FedEx og et firma som heter naughty&nice.com.

Noen i økonomiavdelingen ved universitetet ville nok stusse når kredittkortregningen kom, tenkte jeg. Men seriøs forskning hadde sin pris.

– Har du tau? sa jeg. – Eller skal jeg gå ned i bilen og hente det?

Miranda hadde på seg en kjeledress med utallige lommer.

– Jeg har tau, sa hun, mens hun bøyde seg ned og stakk hånden i en lomme på venstre lår. Hun trakk opp et nylonsnøre og en diger lommekniv, slik man bruker i militæret. Med en rask håndbevegelse foldet hun ut et fryktinngytende sagtannet knivblad.

– Oi, det var litt av et redskap, sa jeg. – Det knivbladet må jo være minst … femten centimeter?

Hun fnøs. – Tror virkelig menn at dette er femten centimeter? Det er ikke ni centimeter engang!

Med et raskt snitt skar hun av plasten rundt nylonsnøret. Så trakk hun ut et par meter av snoren – eller kanskje det var bare én meter? – og kuttet den lynraskt.

– Kan du binde hendene hans, mens jeg tar beina? sa hun. Jeg tok snøret og begynte å binde sammen håndleddene over magen til liket. Miranda kuttet en ny bit av snøret og bandt anklene sammen. Tauet hang fast i nettingstrømpene mens hun strammet det hardt rundt huden over stilettskoene.

– Jeg har aldri skjønt meg på den lysten til å kle seg som det motsatte kjønn, sa hun. – Jeg forstår meg verken på menn som gjør det, eller på folk som går på dragshow. Men at noen skulle bli så rasende på det at de slår i hjel en fyr bare fordi han har på seg parykk og utfordrende dameklær, det kan jeg heller ikke forstå.

– Ikke jeg heller, sa jeg. – Det eneste jeg vet etter alle disse årene med så mange drapssaker, er at det er mye jeg ikke forstår ved den menneskelige natur.

Snart var liket bastet og bundet akkurat slik som drapsofferet i Chattanooga. Nå var neste oppgave å få ham bundet til trestammen i oppreist stilling.

– Jess sa at han hadde hendene over hodet, sa jeg, halvt til Miranda og halvt til meg selv. – Men for å få dem høyt nok burde vi hatt en stige.

Jeg kikket opp mot en av de laveste grenene. – Hvis jeg får kastet et tau over den, klarer vi kanskje å heise ham opp.

Miranda trakk ut en lang bit og kuttet av snøret igjen. Jeg kastet snøret over grenen helt inne ved stammen. Så bandt jeg den ene enden til snøret rundt håndleddene hans, og sammen begynte vi å trekke i den andre enden. Nylonsnøret var tynt, så det gjorde vondt i håndflatene. Men vi klarte å få ham i oppreist stilling. Snoren gled tregt over grenen og hjalp til med å holde ham oppreist når vi først hadde fått heist ham opp.

– Klarer du å holde ham mens jeg binder beina hans til treet? sa jeg.

– Ja da, sa Miranda og viklet snøret hardt rundt den ene hånden.

Jeg la meg på kne og skjøv føttene hans inntil trestammen. Så begynte jeg å binde dem fast. En irriterende veps svirret foran det svette ansiktet mitt. Jeg viftet den vekk med hånden.

– Å, pokker! hørte jeg plutselig, før det hørtes en susende lyd. Så et nytt utbrudd: – Pass deg!

Med et dunk falt den døde kroppen forover og traff meg i hodet og skulderen. Jeg snublet forover og ble liggende på bakken som en sprellende kjempebille, fanget under det maltrakterte liket av en storvokst mann i dameklær.

– Jeg beklager, sa Miranda forskrekket, før hun begynte å fnise. Men plutselig stilnet fniset, og jeg skjønte hvorfor.

Et par støvletter i slangeskinn kom inn i synsfeltet og stanset en halvmeter fra ansiktet mitt. Allerede før hun sa noe, visste jeg at støvlettene tilhørte dr. Jess Carter. I neste øyeblikk begynte den høyre tåspissen å tromme mot bakken, og etter hva jeg forsto, fant hun situasjonen ganske fornøyelig.

– Ikke la ham få overtaket, Brockton, sa hun. – Du klarer nok å overmanne ham. Dessuten er dere jo to mot én.

– Veldig morsomt, stønnet jeg. – Kan dere være så snill å få fyren vekk fra meg?

Jess bøyde seg og tok tak i tauet rundt håndleddene hans. Miranda grep ham i beinet. Sammen telte de til tre og rullet liket over på ryggen ved siden av meg.

Jeg kom meg opp mens jeg prøvde å bevare en siste rest av verdighet. Jess blunket til meg med det øyet som Miranda ikke kunne se. Jeg ville ha rødmet dypt, hvis jeg ikke allerede var sprutrød i ansiktet.

– Dette var ikke blant de spørsmålene du ba meg om å undersøke nærmere, sa jeg og prøvde å være saklig. – Men jeg tror det må ha vært mer enn én person innblandet i drapet. Det er vanskelig å få heist ham opp etter armene så høyt uten hjelp.

– Jeg ser poenget, sa hun. – Men åstedsgranskerne kunne ikke fastslå noe. Bakken rundt liket var hard og steinete. Det hadde vært tørt i flere uker, så de fant ingen sikre fotavtrykk.

– Det var synd at jeg ikke var i byen da han ble funnet, sa jeg. – Sekretæren min sa du ringte mens jeg gikk om bord i flyet til Los Angeles.

– Det var fordømt dårlig gjort av deg å dra helt til Los Angeles for å hjelpe politiet der med en drapssak, sa hun. – Jeg tror vi må utstyre deg med en sånn elektronisk ankelring som gjør at du må holde deg her i Tennessee.

– Det kan jeg ikke bruke, sa jeg og pekte på de utvaskete dongeribuksene og slagstøvlene. – Det ødelegger fullstendig det moteriktige antrekket mitt.

– Tull og tøys, sa hun. – Det sies at Martha Stewart kommer med en rekke nye og moteriktige innretninger for innsatte som ønsker å sone i frihet. Jeg er sikker på at Marthas ankelring vil kle deg.

Jess rakte meg tauet. – Skal vi forsøke alle tre?

Denne gangen klarte vi å heise liket opp i oppreist stilling. Nå sørget jeg for å feste tauet rundt grenen med en gang. Jeg bandt føttene hans på ny. Etter at Jess hadde sagt seg tilfreds med likets stilling, kuttet Miranda de løse endene på snøret.

– Det rare er at hodet og halsen var i bedre forfatning enn man skulle tro, sa hun. – Store skader, men ikke noe særlig nedbryting. I alle fall ikke tatt i betraktning at det var mye blod som tiltrakk seg fluer. Det får meg til å tro at han ikke lå så lenge der ute i skogen. Selv om det ikke var mye kjøtt igjen på leggene hans.

– Tror du rovdyr hadde spist på ham? Prærieulver eller rever, eller kanskje en vaskebjørn?

– Ja, det er mulig, sa hun. – Men jeg så ikke så mye tannmerker. Jeg vil gjerne at du tar en titt på ham. Kanskje jeg har oversett noe som du legger merke til.

– Selvfølgelig kan jeg det, sa jeg. – Jeg kan kjøre ned til Chattanooga senere i uken. Men det er én ting jeg lurer på: Hvorfor har du fått denne saken i det hele tatt? Jeg har studert kartet, og Prentice Cooper-skogen ligger jo over grensen til Marion County, ikke sant? Ganske vilt terreng …

– Du var nok en kløpper med kart og kompass da du var i speideren, smilte hun og visste ikke hvor rett hun hadde. – Politiet fikk en melding om en bortføring fra Alan Gold’s bar en kveld for et par uker siden. Alan Gold’s er en bar for homofile i Chattanooga. De har det beste dragshowet i denne delen av Tennessee. En dame, eller en som var utkledd som dame, ble sett idet hun ble dratt inn i en bil som kjørte fort av gårde. Vi jobber ut fra teorien om at forbrytelsen begynte i Chattanooga …

Hun nølte litt, som om hun vurderte hvor mye hun skulle si. – Dessuten er Marion County et landlig område som bare har et lite sheriffkontor. De har ikke ressurser nok til å etterforske en sånn kriminalsak på en skikkelig måte.

– Det er sikkert riktig, sa jeg. – Men nå er vi i alle fall klare til å la naturen gå sin gang her. Vi skal undersøke fyren hver dag og holde øye med temperatursvingninger. Værutsikten for de kommende femten dagene, hvis man kan stole på varslene, tyder på temperaturer omtrent som dem dere har hatt i Chattanooga de siste par ukene. Så nedbrytningshastigheten burde stemme bra med offerets. Når tilstanden til vårt lik stemmer med offerets, burde vi få vite hvor lenge han hadde vært der ute da han ble funnet av den stakkars gutten på skogstur.

Jess kastet et nytt blikk på liket, som sto bundet til trestammen. – Det mangler en liten detalj for at det skal se ekte ut.

Jeg så spørrende på henne.

– Jeg nevnte det ikke for deg, sa hun. – For du var allerede så opprørt over skadene i ansiktet hans. Så jeg hadde ikke lyst til å si noe om det i telefonen.

Hun trakk opp en lang kniv fra sliren i beltet på de mørke skinnbuksene sine. Så gikk hun bort til liket og rev fort av de svarte silketrusene og strømpene som vi hadde strevd med å få på ham. Men et raskt kutt skar hun av ham penisen.

– Herregud! gispet Miranda.

– Nei, jeg tror ikke det var ham, sa Jess. – Jeg tror heller dette var djevelens verk …

Hun trakk pusten dypt og blåste ut. – Er du sikker på at denne fyren er smittefri, Bill?

Jeg prøvde å finne igjen stemmen. – Ja … jeg kan i alle fall love deg at han verken har HIV eller hepatitt. Men det er alt vi har undersøkt. Jeg kan ikke garantere at han ikke hadde syfilis eller et tilfelle av dryppert.

Hun så på penisen. – Jeg kan ikke se noen synlige symptomer, sa hun.

Dermed trakk hun av seg den venstre hansken og trykket tommelfingeren mot den avkuttede delen av lemmet. Så la hun forsiktig et fingeravtrykkspapir rundt lemmet og løftet det opp. Mens Miranda og jeg stirret i vantro og forferdelse, presset hun kjeven til den døde nedover og stappet penisen inn i den åpne munnen hans.

– Sånn ja, sa hun. – Nå ser det ekte ut.