Ruta Sepetys

En spire av håp

Ruta Sepetys

En spire av håp

tyver og prostituerte

Kapittel 1

Da de tok meg, hadde jeg ikke på meg noe annet enn nattkjolen min.

Når jeg tenker tilbake på det nå, ser jeg jo at alle tegnene var der. Familiebildene som ble brent i peisen, mor som sydde sølvet og de fineste smykkene inn i fôret på kåpen sin om kvelden, og pappa som aldri kom hjem fra jobb. Lillebroren min, Jonas, stilte en masse spørsmål. Jeg stilte også spørsmål, og likevel må jeg ha lukket øynene for alle tegnene. Først senere gikk det opp for meg at mor og far hadde planlagt å flykte med oss. Vi flyktet ikke.

Vi ble tatt.

Den 14. juni, 1941. Jeg hadde tatt på meg nattkjolen og satte meg ned ved pulten min for å skrive et brev til søskenbarnet mitt, Joana. Jeg fant frem det nye brevsettet med elfenbensfarget papir og pennalet med penner og blyanter som jeg hadde fått i gave av tanten min da jeg fylte femten.

En mild kveldsbris strøk inn gjennom det åpne vinduet over pulten og fikk gardinene til å danse. Den brakte med seg duften av liljekonvallene som mor og jeg hadde plantet to år tidligere. Kjære Joana.

Det var ingen vanlig banking. Det var en inntrengende dundring som fikk meg til å skvette opp av stolen. Hamrende knyttnever på døren vår. Det var ingen tegn til bevegelse inne i huset. Jeg forlot pulten min og tittet ut i gangen. Mor stod tett inntil veggen, med ansiktet mot det innrammede kartet av Litauen. Øynene hennes var lukket og ansiktet var fordreid av frykt, i et uttrykk jeg aldri hadde sett før. Hun ba.

«Mor,» sa Jonas. Bare ett av øynene hans var synlige gjennom dørsprekken. «Skal du ikke åpne døren? Det høres ut som om noen prøver å slå den i stykker.»

Mor snudde seg for å se på Jonas og jeg som kikket ut av rommene våre. Hun prøvde å tvinge frem et smil. «Så klart, kjære. Jeg skal åpne døren. Jeg kan jo ikke ha noe av at den blir ødelagt.»

Hælene på skoene klikket nedover parketten i gangen mens det lange, smale skjørtet bølget rundt anklene hennes. Mor var både vakker og elegant. Ja, hun var bent frem nydelig, med et stort, bredt smil som lyste opp omgivelsene hvor enn hun var. Jeg var så heldig at jeg hadde arvet det honningfargede håret og de knallblå øynene hennes. Jonas hadde arvet smilet.

Høye stemmer tordnet fra hallen.

«NKVD!» hvisket Jonas og ble blek. «Tadas fortalte at de tok med seg naboene hans i en lastebil. De arresterer folk.»

«Nei. Ikke her,» svarte jeg. Sovjetunionens hemmelige politi hadde ingen grunn til å komme hjem til oss. Jeg gikk nedover gangen for å høre hva som ble sagt, og tittet forsiktig rundt hjørnet. Jonas hadde rett. Tre NKVD-soldater hadde omringet mamma. De hadde på seg blå uniformsluer med røde bånd og en gullstjerne rett over bremmen. Den høyeste av dem stod med passene våre i hånden.

«Vi trenger mer tid. Vi kan være klare i morgen,» sa mor.

«Tjue minutter – ellers vil dere ikke engang være i live i morgen,» svarte soldaten.

«Demp stemmen, er du snill. Jeg har barn,» hvisket mor.

«Tjue minutter,» bjeffet soldaten. Han kastet den glødende sigaretten ned på det rene stuegulvet vårt og tråkket den omhyggelig ned i parketten med støvelen.

Vi var i ferd med å bli sigaretter.

Kapittel 2

Arresterte de oss? Hvor var pappa? Jeg løp tilbake til rommet mitt. Et nybakt brød hadde dukket opp i vinduskarmen, sammen med en stor seddelbunke med rubler som var blitt stukket inn under kanten på brødet. Mor dukket opp i døråpningen med Jonas i hælene.

«Men mor? Hvor skal vi dra? Hva har vi gjort?» spurte han.

«Det er bare en misforståelse. Lina, hør på meg. Vi må skynde oss og pakke alt som er nødvendig, men nødvendigvis viktig for oss. Forstår du det? Lina! Klær og sko må prioriteres. Prøv å få så mye du kan ned i én koffert.» Hun så mot vinduet. På et øyeblikk hadde hun flyttet brødet og pengene over på pulten og dratt for gardinene. «Hvis noen prøver å hjelpe dere, må dere love meg å late som om dere ikke ser dem. Vi må klare dette selv. Vi kan ikke involvere venner eller familie. Forstår dere det? Selv om noen roper til dere, så kan dere ikke svare.»

«Skal de arrestere oss?» begynte Jonas.

«Lov meg at du vil gjøre som jeg sier!»

«Jeg lover,» svarte Jonas lavt. «Men hvor er pappa?»

Mor nølte. Så blunket hun raskt. «Han møter oss senere. Vi har bare tjue minutter på oss. Samle sammen tingene deres. Nå!»

Rommet spant rundt meg. Mors stemme runget i hodet mitt. «Nå. Nå!» Hva var det som skjedde? Lyden av den ti år gamle broren min som løp rundt på rommet sitt, trakk meg tilbake til virkeligheten. Jeg rykket kofferten ut av skapet og åpnet den på sengen.

Det var nøyaktig ett år siden sovjeterne hadde begynt å flytte troppene sine over grensen og innover i landet. Så, i august, ble Litauen offisielt annektert av Sovjetunionen. Da jeg klaget over det ved middagsbordet, ble pappa sint og sa at jeg aldri, aldri måtte si noe nedsettende om Sovjetunionen. Han sendte meg rett opp på rommet. Jeg nevnte det aldri igjen. Men jeg tenkte mye på det.

«Sko, Jonas. Ekstra sokker. Frakken din!» hørte jeg mamma rope fra gangen. Jeg tok familiebildet vårt ned fra hyllen og la det gullinnrammede fotografiet i bunnen av den tomme kofferten. Ansiktene stirret opp på meg, lykkelige, uvitende. Det var fra påsken to år før. Mens bestemor fremdeles var i live. Hvis vi virkelig skulle sendes i fengsel, hadde jeg lyst til å ha henne med meg. Men de kunne da ikke sende oss i fengsel? Vi hadde jo ikke gjort noe galt.

Høye smell og slag runget gjennom huset.

«Lina,» utbrøt mamma og skyndte seg inn i rommet med armene fulle av klær. «Opp med farten!» Hun slo opp skapene og dro ut skuffene mine mens hun frenetisk kastet noen klær på gulvet og andre ned i kofferten.

«Jeg finner ikke skisseboken min, mamma. Hvor er den?» spurte jeg panisk.

«Jeg vet ikke. Vi kan kjøpe en ny en til deg. Pakk klærne dine først. Skynd deg!»

Jonas kom inn på rommet mitt. Han hadde tatt på seg skoleuniformen med det lille slipset sitt, og hadde skolevesken under armen. Det lyse håret var gredd pent til siden.

«Jeg er klar,» sa han, men stemmen hans skalv.

«N-nei!» stammet mor, og det var tydelig at ordene satte seg fast i halsen hennes da hun fikk se Jonas i skoleklærne sine. «Nei, vennen. Du trenger kofferten din. Jeg skal hjelpe deg.» Hun tok ham i armen og skyndte seg mot rommet hans. «Og du tar på deg sko og sokker, Lina. Skynd deg!» Hun kastet den lette regnjakken min mot meg. Jeg tok den på.

Jeg tok på meg sandalene, og rasket sammen to bøker, noen hårstrikk og børsten min. Hvor var den skisseboken? Jeg plukket opp brevpapiret, pennalet med penner og blyanter og bunken med sedler som lå på skrivebordet, og la alt sammen oppå de andre tingene som hadde blitt kastet oppi kofferten min. Så lukket jeg den med et smell og fortet meg ut av rommet mens gardinene blafret over det nybakte brødet som fremdeles lå på pulten min.

*

Jeg fikk øye på mitt eget speilbilde i glasset på døren til bakeriet og nølte et øyeblikk før jeg gikk inn. Det var en liten, grønn malingsflekk på haken min. Jeg skrapte den vekk og dyttet på døren. En liten bjelle klirret over hodet mitt. Bakeriet var varmt og luktet av gjær.

«Hei Lina, så godt å se deg.» Kvinnen skyndte seg frem fra disken for å hjelpe meg. «Hva kan jeg hjelpe deg med?»

Kjente jeg henne? «Jeg beklager, men jeg tror ikke jeg –»

«Mannen min er professor på universitetet. Han jobber for faren din,» sa hun. «Jeg har sett deg når du har vært i byen sammen med foreldrene dine.»

Jeg nikket. «Moren min ba meg om å gå innom for å kjøpe et brød.»

«Det skal du få,» sa kvinnen og pilte inn bak disken for å hente et stort brød som hun pakket inn i en brun papirpose og ga til meg. Da jeg holdt frem pengene, ristet hun på hodet.

«Vær så snill og ta det,» hvisket hun. «Vi kan aldri betale dere tilbake for alt det dere har gjort for oss.»

«Jeg forstår ikke,» begynte jeg og prøvde enda en gang å gi henne myntene jeg hadde i hånden. Hun lot som om hun ikke så det.

Det klirret i bjellen. Noen kom inn i butikken. «Hils foreldrene dine,» sa kvinnen og gikk for å hjelpe den andre kunden.

Senere samme kveld spurte jeg pappa om brødet.

«Det var veldig snilt av henne, men helt unødvendig,» sa han.

«Men hva gjorde du for dem?» spurte jeg.

«Ingenting, Lina. Har du gjort leksene dine?»

«Men du må jo ha gjort noe for å gjøre deg fortjent til et gratis brød,» insisterte jeg.

«Jeg har ikke gjort meg fortjent til noen ting. En må gjøre det som er rett, Lina, uten å forvente verken belønning eller takk. Så, gå og gjør leksene dine nå.»

Kapittel 3

Mor hadde pakket en koffert til Jonas som var like stor som min. Den fikk den lille, tynne skikkelsen til å se enda mindre ut, og han måtte bruke begge hender for å løfte den opp fra gulvet. Men han klaget ikke, og han ba ikke om hjelp.

Lyden av glass som knuste skar gjennom huset med noen sekunders mellomrom. Vi fant mor i spisestuen, i full gang med å kaste krystallglassene og det fineste serviset sitt i gulvet. De gylne krøllene skjulte øynene hennes, men jeg kunne se at ansiktet var svett etter anstrengelsene.

«Mamma! Nei!» ropte Jonas og sprang mot de små skårene som lå utover gulvet.

Jeg dro ham tilbake før han rakk å røre ved glasset. «Hvorfor knuser du alle de fine tingene dine?» spurte jeg.

Hun stoppet og stirret på porselenskoppen hun holdt i hånden. «Fordi jeg er så glad i dem.» Hun kastet koppen i gulvet og stoppet ikke engang for å se om den knuste før hun strakte seg etter en ny.

Jonas begynte å gråte.

«Ikke gråt, kjære. Vi skal kjøpe enda vakrere ting senere.»

Døren ble slengt opp og tre soldater kom inn i huset med gevær som var utstyrt med bajonetter. «Hva har skjedd her?» bjeffet en høy soldat mens han så på ødeleggelsene.

«Det var et uhell,» svarte mor rolig.

«Hvordan våger du å ødelegge Sovjetunionens eiendom?» brølte han.

Jonas dro kofferten inntil seg som om han var redd for at den når som helst kunne bli Sovjetunionens eiendom, den også.

Mor så seg i speilet i hallen for å rette på krøllene og sette på seg hatten. Soldatene dyttet henne så hardt i skulderen med geværkolben at hun smalt ansiktet i speilet. «Middelklassesvin! Dere skal alltid kaste bort tiden, men du trenger ikke hatt der du skal!» Stemmen hans var spottende.

Mor rettet seg opp i ryggen, glattet på skjørtet og satte hatten på hodet. «Unnskyld,» sa hun spakt til soldaten før hun rettet på krøllene enda en gang og stakk den perlebesatte hattenålen inn i hatten.

Unnskyld? Sa hun virkelig det? Disse tre mennene stormet inn i huset vårt midt på natten og dyttet henne opp i speilet, og så ba hun dem om unnskyldning? Så strakte hun seg etter den lange, grå kåpen sin, og jeg skjønte med ett hva hun tenkte på. Hun var nødt til å spille kortene sine godt, for hun visste ikke hva soldatene hadde i ermet. Jeg kunne se henne for meg, der hun satt og sydde smykkene, papirene, sølvet og alt annet av verdi inn i fôret på kåpen.

«Jeg er nødt til å gå på toalettet,» sa jeg høyt i et forsøk på å dra oppmerksomheten fra mor og kåpen hennes.

«Du har tretti sekunder på deg.»

Jeg lukket badedøren bak meg og fikk øye på meg selv i speilet. Jeg visste ikke da hvor raskt det skulle forandre seg, hvor raskt det ville blekne. Hvis jeg hadde visst det, ville jeg ha stirret på det helt til det ble innprentet i hukommelsen min. Det skulle gå mer enn ti år før jeg fikk se i et ordentlig speil igjen.

Kapittel 4

Gatelyktene var blitt slukket, og gaten var nesten helt svart. Soldatene marsjerte bak oss og tvang oss på den måten å holde farten oppe. Jeg så Fru Raskunas titte ut bak gardinene sine. Da hun så at jeg hadde sett henne, forsvant hun på et øyeblikk. Mor ga meg et lite dytt i siden for å fortelle meg at jeg måtte se ned. Jonas hadde problemer med å bære kofferten sin. Den slo mot leggene hans.

«Davaj!» kommanderte en av soldatene. Kom igjen, skynd dere! Det var det eneste de sa. Skynd dere.

Vi ble ført mot gatekrysset, der noe stort og mørkt stod og ventet på oss. Det var en lastebil, omringet av flere soldater. Da vi kom nærmere, så jeg at det satt folk på lasteplanet, oppå koffertene sine.

«Hjelp meg opp før de gjør det,» hvisket mor raskt, redd for at noen av soldatene skulle være nær kåpen hennes. Jeg gjorde som hun ba om. Jonas ble dyttet opp av en av soldatene. Han landet med hodet først, og fikk kofferten sin slengt oppå seg. Jeg klarte å komme meg opp uten å falle, men da jeg reiste meg, så jeg at en av kvinnene stirret åpenlyst på meg med hånden foran munnen.

«Knepp igjen jakken din, Lina,» sa mor. Jeg kikket ned og fikk øye på den blomstrete nattkjolen. I alt oppstyret og letingen etter skisseboken, hadde jeg glemt å skifte klær. Jeg la merke til en tynn, hengslete kvinne med spiss nese som kikket på Jonas. Det var frøken Grybas, en gammel peppermø som var lærer på skolen vår. Hun hadde alltid vært en av de strengeste. Jeg kjente igjen noen av de andre også, som bibliotekaren, og en som eide et hotell i nærheten. Det var også noen menn der som jeg hadde sett pappa snakke med på gaten.

Vi var alle sammen på listen. Jeg visste ikke hva slags liste det var, bare at navnene våre stod der, sammen med navnene til de femten menneskene som satt rundt oss. Så smalt lemmen igjen bak oss. Et lavt stønn unnslapp den skallete mannen som satt foran meg.

«Vi kommer til å dø,» sa han sakte. «Vi kommer aldri til å komme levende fra dette.»

«Ikke tull,» sa mor raskt.

«Men det er sant,» insisterte han. «Dette er slutten for oss.»

Det gikk et rykk gjennom lastebilen idet den begynte å bevege seg, og vi ble kastet ned fra plassene våre. Den skallede mannen kravlet plutselig opp på bena, klatret over den høye kanten rundt lasteplanet og hoppet ut. Han landet på asfalten med et brak og utstøtte et brøl som fra et dyr som var fanget i en felle. Noen skrek. Bremsene hvinte og soldatene hoppet ut. De åpnet lemmen, og jeg kunne se hvordan mannen vred seg i smerte på bakken. De løftet ham rett opp og kastet den sammenkrøkte kroppen inn i lastebilen igjen. Ett av bena så maltraktert ut. Jonas gjemte ansiktet i kåpen til mor. Jeg stakk hånden min inn i hans. Han skalv. Synet mitt ble uskarpt. Jeg knep øynene sammen, åpnet dem igjen, og kjente at lastebilen begynte å bevege seg igjen.

«NEI!» hylte mannen mens han holdt seg til benet.

Da vi stoppet, stod vi parkert foran et sykehus. Alle så lettet ut med tanke på at den skallede mannen skulle få hjelp. Men han fikk ikke det. Soldatene ventet på noe annet. En kvinne som også stod på listen var midt inne i en fødsel. Så snart navlestrengen var kuttet, ville både hun og barnet bli kastet inn i lastebilen sammen med oss andre.

Kapittel 5

Det gikk nesten fire timer. Vi satt i mørket foran sykehuset, ute av stand til å forlate lastebilen. Andre lastebiler kjørte forbi med mennesker på lasteplanet. Noen hadde dratt netting over, slik at det ikke skulle være mulig å rømme.

Gatene begynte å våkne til liv. «Vi var tidlige,» sa en av mennene til mor. Han så på klokken. «Klokken er nesten tre nå.»

Den skallede mannen lå på rygg på lasteplanet. Han vred på hodet og så opp på Jonas. «Legg hendene dine over munnen min og hold meg for nesen. Ikke slipp!»

«Det skal han slettes ikke gjøre,» sa mor og dro Jonas nærmere.

«Dumme kvinnfolk. Forstår du ikke at dette bare er begynnelsen? Vi har fremdeles en sjanse til å dø med verdighet.»

«Elena!» Den høye hviskingen kom ute fra gaten. Jeg fikk øye på mors kusine, Regina, som gjemte seg i skyggene utenfor lastebilen.

«Går det bedre med deg nå som du kan ligge på ryggen?» spurte mamma den skallede mannen.

«Elena!» Regina ropte litt høyere nå.

«Jeg tror hun roper på deg, mamma,» hvisket jeg mens jeg sendte et raskt blikk mot soldaten som stod og røyket på den andre siden av lastebilen.

«Hun der roper ikke på meg, nei. Hun er nok bare sinnsforvirret,» sa mor høyt. «Gå vekk og la oss være i fred,» ropte hun.

«Men Elena, jeg –»

Mor vendte seg bort og latet som om hun og jeg hadde en alvorlig samtale mens hun overså kusinen sin fullstendig. En pakke landet i midten av lastebilen, like ved den skallede mannen. Hånden hans grep grådig etter den.

«Og du snakker om verdighet?» sa mor. Hun snappet pakken ut av hånden hans og la den under bena sine. Jeg lurte på hva som var i den. Og hva hadde fått mor til å si at hennes egen kusine var en sinnsforvirret kvinne? Regina hadde satt mye på spill for å finne henne.

«Du er Kostas Vilkas kone, ikke sant? Universitetslektoren?» En dresskledd mann satte seg på huk foran oss. Mor nikket mens hun vred seg i hendene.

*

Jeg så på mor som vred seg i hendene.

De lavmælte stemmene steg og sank i spisestuen. Mennene hadde sittet ved bordet i timevis. «Vær en engel og gå inn til dem med en ny kanne med kaffe,» sa mor.

Jeg nølte litt utenfor spisestuen før jeg gikk inn. En sky av sigarettrøyk hang over bordet, holdt fanget av de lukkede vinduene og de tunge gardinene.

«Repatriering, hvis det går,» sa faren min, og stoppet brått da han fikk øye på meg i døråpningen.

«Vil noen ha mer kaffe?» spurte jeg og holdt frem kaffekannen.

Et par av mennene så ned. Noen hostet.

«Du har visst blitt en ung kvinne siden sist jeg så deg,» sa en av faren min sine venner fra universitetet. «Og jeg har hørt at du er en veldig dyktig kunstner.»

«Det er sikkert og visst!» sa pappa. «Hun har en veldig unik stil. For ikke å snakke om at hun er eksepsjonelt smart,» la han til og blunket.

«Hun tar med andre ord etter sin mor,» spøkte en av mennene. Alle lo.

«Si meg, Lina,» sa mannen som skrev for avisen. «Hva synes du om vårt nye Litauen?»

«Det er vel ikke akkurat et passende spørsmål for en ung pike, er det vel,» avbrøt faren min.

«Ikke si det, Kostas. Det er et spørsmål som snart vil være på alles lepper, enten de er unge eller gamle,» svarte journalisten. «Dessuten,» sa han med et smil, «så er det jo ikke som om jeg skulle trykke svaret hennes i avisen.»

Pappa flyttet urolig på seg i stolen.

«Hva jeg synes om Sovjetunionens anneksjon?» Jeg unngikk å få øyenkontakt med faren min. «Jeg synes at Josef Stalin er en bølle. Jeg synes at vi burde presse troppene hans ut av Litauen. De burde ikke få lov til å komme hit og ta hva de vil og –»

«Det er nok, Lina. Sett igjen kaffekannen og gå tilbake til moren din på kjøkkenet.»

«Men det er sant,» fortsatte jeg. «Det burde ikke være lov.»

«Det er nok, sa jeg!» sa faren min.

Jeg gikk tilbake mot kjøkkenet, men ikke før jeg hadde tyvlyttet litt ved døren.

«Du må ikke oppmuntre henne, Vladas. Jenta er så sta at det skremmer meg,» sa pappa.

«Vel,» svarte journalisten, «nå vet vi i alle fall hvordan hun tar etter sin far, eller hva? Du har oppdratt en ekte partisan, Kostas.»

Pappa svarte ikke. Møtet endte like etter, og mennene forlot huset litt etter litt, noen gjennom inngangsdøren, andre gjennom bakdøren.

*

«Universitetet?» sa den skallede mannen og skar en grimase på grunn av smertene. «Da er han vel borte for lengst.»

Det var som å bli slått i magen med en knyttneve. Jonas kikket skrekkslagen opp på mor.

«Slettes ikke. Jeg jobber i banken og jeg så faktisk faren din nå i ettermiddag,» sa en mann og smilte til Jonas. Jeg visste at han løy. Moren smilte takknemlig til mannen.

«Du så ham vel på vei til graven da,» sa den bitre, skallede mannen.

Jeg stirret sint på ham mens jeg lurte på hvor mye lim som skulle til for å holde munnen hans lukket.

«Jeg samler på frimerker. Jeg samler bare på frimerker, og nå blir jeg sendt i døden fordi jeg korresponderer med frimerkesamlere i andre land. Du kan være sikker på at en universitetsmann ville være langt høyere på listen enn –»

«Hold munn!» buste jeg ut.

«Lina!» sa mor. «Si unnskyld, med en gang. Denne stakkars mannen har det forferdelig vondt. Han vet ikke hva han sier.»

«Jeg vet nøyaktig hva jeg sier,» svarte mannen og møtte blikket mitt.

Sykehusdøren ble slått opp og vi hørte et høyt skrik innenfra. En soldat dro en barbent kvinne i en blodig sykehuskjortel ned trappen. «Barnet mitt! Vær så snill, ikke skad babyen min!» skrek hun. En ny soldat kom ut bak dem med en bylt i hendene. En lege kom løpende ned trappen bak dem. Han prøvde å dra i soldaten.

«Vær så snill, la spedbarnet være igjen. Det kommer ikke til å overleve!» ropte legen. «Jeg ber deg, vær så snill.»

Soldaten vendte seg mot legen og sparket ham i kneskålen med hælen på støvelen.

De løftet kvinnen opp i lastebilen. Mor og frøken Grybas skyndte seg å lage plass til henne ved siden av den skallede mannen. Spedbarnet ble løftet opp til oss.

«Ta det, er du snill,» sa mor og ga det lyserosa barnet til meg. Jeg la armene rundt den lille bylten og kjente hvordan varmen fra den vesle kroppen trengte seg igjennom kåpen min.

«Å, Gud, barnet mitt!» skrek kvinnen mens hun så opp på meg.

Barnet slapp ut et lite skrik og slo i luften med bitte små knyttnever. Kampen for livet hadde nettopp begynt.