Sadie Matthews

1

After dark

Flammer

Oversatt av Åse Feiring Cave

Sadie Matthews

1

After dark

Flammer

Oversatt av Åse Feiring Cave

Til

X.T.

FØRSTE UKE

KAPITTEL EN

Byen som strekker seg ut bak drosjevinduene, tar pusten fra meg. Den ruller forbi som om kjempekulisser blir skiftet ut av en usynlig scenearbeider. Inne i drosjen sitter jeg kjølig, stille og utilnærmelig. Bare en tilskuer. Men der ute, i den varme, klamme juliettermiddagen, beveger London seg fort og nådeløst: Trafikken jager gjennom byen, og det vrimler av mennesker i gatene. Flokker av dem krysser veien hver gang lysene skifter. Det er kropper overalt, i alle fasonger, aldre, størrelser og raser. Millioner av liv utspiller seg i løpet av denne ene dagen på dette ene stedet. Omfanget av det hele er overveldende.

Hva har jeg gjort?

Da vi passerer et stort grøntområde hvor det ligger hundrevis av mennesker og soler seg, lurer jeg på om dette er Hyde Park. Faren min fortalte meg en gang at Hyde Park er større enn Monaco. Tenk det. Monaco er kanskje lite, men allikevel. Tanken får meg til å grøsse, og jeg skjønner at jeg er redd. Det er rart, for jeg ser ikke på meg selv som noen feiging.

De fleste ville ha vært nervøse, sier jeg bestemt til meg selv. Men det er ingen overraskelse at selvtilliten min er i filler etter alt som har skjedd i det siste. Den velkjente ekle følelsen kverner rundt i magen min, og jeg tvinger den til ro.

Ikke i dag. Jeg har for mye annet å tenke på. Dessuten er jeg ferdig med tenking og gråting. Det er hele grunnen til at jeg er her.

«Vi er der snart,» sier en stemme plutselig, og jeg skjønner at det er drosjesjåførens forvrengte stemme gjennom intercomen. Han studerer meg i bakspeilet. «Jeg vet om en snarvei herfra,» sier han, «så du trenger ikke å bekymre deg for all trafikken.»

«Takk,» sier jeg, selv om jeg ikke hadde ventet noe annet av en drosjesjåfør i London; de er tross alt berømte for sine kunnskaper om byens gater. Det var derfor jeg bestemte meg for å spandere på meg en, istedenfor å bryne meg på undergrunnssystemet. Bagasjen min er ikke enorm, men jeg likte ikke tanken på å skulle drasse den med meg, på og av tog og opp og ned rulletrapper i varmen. Jeg lurer på om sjåføren vurderer meg, prøver å gjette på hvorfor i all verden jeg skal til en så prestisjetung adresse når jeg ser så ung og ordinær ut – bare en jente i en blomstrete kjole, rød kardigan og flippflopper, med solbriller på hodet. Håret er satt opp i en bustet hestehale, og fjoner stikker ut overalt.

«Første gang i London, eller?» spør han og smiler til meg gjennom speilet.

«Ja, det stemmer,» sier jeg. Det er ikke helt sant. Jeg var her en gang før jul som barn, sammen med foreldrene mine, og jeg husker vagt mye støy og enorme butikker, opplyste vinduer og en julenisse med nylonbukser som knitret da jeg satt på fanget hans, og polyesterskjegg som skrapte meg lett på kinnet. Men jeg har ikke lyst til å sette i gang noen samtale med sjåføren, og uansett så er byen så godt som fremmed for meg. Det er tross alt den første gangen jeg er her på egen hånd.

«Er du her alene?» spør han, og jeg liker det ikke, selv om han bare prøver å være hyggelig.

«Nei, jeg skal bo hos tanten min,» svarer jeg med nok en løgn.

Han nikker, tilfreds. Vi forlater parken og smetter smidig mellom busser og biler, feier forbi syklister, sneier raskt rundt hjørner og flyr gjennom oransje trafikklys. Så er vi plutselig borte fra de travle hovedveiene og kjører gjennom smale gater omkranset av høye, herskapelige mursteinshus med store vinduer, skinnende inngangsdører, rekkverk i blankt, svart jern og vindusbokser med et vell av fargerike blomster. Jeg får inntrykk av penger overalt, ikke bare i de dyre bilene som står parkert langs gatene, men i de velholdte bygningene, de rene fortauene, glimtene av hushjelper som trekker for gardinene mot solen.

«Hun sitter godt i det, tanten din,» spøker sjåføren da vi svinger inn i en liten gate, og så inn i en enda mindre en. «Det koster litt å bo rundt her.»

Jeg ler, men svarer ikke, for jeg vet ikke hva jeg skal si. På den ene siden av gaten er det gamle stallbygninger som er blitt omgjort til bitte små, men sikkert rådyre hus. På den andre siden er det en stor bygård på minst seks etasjer som tar opp det meste av kvartalet. Jeg ser av art deco-stilen at den ble bygget på 1930-tallet. Den er grå på utsiden og dominert av en stor dør i glass og valnøtt. Sjåføren kjører opp foran den og sier: «Her er vi. Randolph Gardens.»

Jeg ser ut på brosteinene og asfalten. «Hvor er hagen?» lurer jeg på. Det eneste grønne jeg kan se, er hengekurvene med røde og lilla geranier på hver sin side av døren.

«Det var sikkert en her for mange år siden,» sier han. «Ser du de små husene? De var stallbygninger en gang i tiden. Det var sikkert noen store hus her også. De ble kanskje revet, eller bombet under krigen.» Han ser på taksameteret. «Det blir tolv pund og sytti, takk.»

Jeg fomler etter lommeboken og gir ham femten pund. «Behold resten,» sier jeg, og håper at jeg har gitt riktig med driks. Sjåføren besvimer ikke av overraskelse, så jeg regner med at det er greit. Han venter mens jeg manøvrerer meg selv og bagasjen ut av drosjen og opp på fortauet, og lukker døren bak meg. Så tar han en perfekt trepunktssving i den smale gaten, og drønner av gårde mot sentrum igjen.

Jeg ser opp. Så her er jeg. Mitt nye hjem. For en stund i hvert fall.

Den hvithårede portneren ser spørrende opp på meg da jeg kommer pesende med den store bagen min gjennom døren og opp til skranken.

«Jeg er kommet for å bo i Celia Reillys leilighet,» forklarer jeg, og motstår fristelsen til å tørke svetten av pannen. «Hun sa nøkkelen skulle ligge her.»

«Navn?» sier han bryskt.

«Beth. Jeg mener, Elizabeth, Elizabeth Villiers.»

«La meg se …» Han snøfter inn i barten mens han leter gjennom en mappe på bordet. «Ah, ja. Her har vi det. Miss E. Villiers. Skal bo i 514 mens miss Reilly er bortreist.» Han ser på meg med et granskende, men ikke uvennlig blikk. «Passer du på leiligheten, du, da?»

«Ja. Vel. Passer på katten, egentlig.» Jeg smiler til ham, men han smiler ikke tilbake.

«Å ja. Hun har en katt. Skjønner ikke hvorfor en slik skapning skulle ønske å leve livet innendørs, men sånn er nå det. Her er nøklene.» Han dytter en konvolutt mot meg over skrivebordet. «Hvis du bare kunne signere i boken for meg.»

Jeg signerer lydig, og han forteller meg om noen av husreglene mens han følger meg bort til heisen. Han tilbyr seg å bære opp bagasjen for meg senere, men jeg sier at jeg kan gjøre det selv. På den måten har jeg i det minste alt jeg trenger. Snart står jeg inni den lille heisen og studerer det varme, røde ansiktet mitt i speilet, mens den beveger seg sakte oppover til femte etasje. Jeg ser ikke på langt nær så velpleid ut som omgivelsene, men mitt hjerteformede ansikt og runde blå øyne kommer heller aldri til å gi meg det elegante utseendet med høye kinnbein som jeg beundrer. Og det fjonete, mørkeblonde, skulderlange håret kommer aldri til å få de naturlige, tykke og glansfulle lokkene som jeg alltid har ønsket meg. Håret mitt er arbeidskrevende, og vanligvis orker jeg ikke å ta meg bryet, men setter det opp i en uryddig hestehale.

«Ikke akkurat noen Mayfair-lady,» sier jeg høyt. Mens jeg stirrer på meg selv, kan jeg se effekten av alt som har skjedd den siste tiden. Jeg er smalere i ansiktet, og det er et vemod i øynene som aldri ser ut til å forsvinne. Jeg ser på et vis mindre ut, som om jeg er tynget under en bør av elendighet. «Vær sterk,» hvisker jeg til meg selv mens jeg leter etter det gamle glimtet i de livløse øynene mine. Det er tross alt derfor jeg har kommet. Ikke fordi jeg prøver å flykte, selv om det sikkert er en del av det, men fordi jeg vil finne igjen den gamle meg, den som hadde liv og mot og nysgjerrighet på verden.

Med mindre den Beth har blitt helt ødelagt.

Jeg vil ikke tenke slike tanker, men det er vanskelig å la være.

Nummer 514 er halvveis borte i en stille, teppebelagt gang. Nøkkelen glir glatt inn i låsen, og et øyeblikk senere står jeg inne i leiligheten. Førsteinntrykket er overraskelse da jeg blir møtt med et lite pip, etterfulgt av et høylytt mjau og varm pels som stryker mot beina mine. En liten kropp smyger seg inn mellom leggene mine og får meg nesten til å snuble.

«Hallo, hallo!» utbryter jeg og ser ned på det lille, svarte ansiktet med værhår og en krans av svart pels. Ansiktet er sammentrykt som en pute som noen har sittet på. «Du må være De Havilland.»

Han mjauer igjen og viser frem hvite tenner og en liten, rosa tunge.

Jeg prøver å se meg omkring mens katten maler voldsomt og gnir seg hardt mot beina mine. Han er tydeligvis glad for å se meg. Jeg er inne i en gang, og jeg kan allerede se at Celia har vært tro mot bygningens 1930-tallsstil. Gulvet har svarte og hvite fliser, med et hvitt kasjmirteppe på midten. Et beksvart konsollbord står under et stort art deco-speil, flankert av geometriske lys i krom. På konsollen står en gedigen hvit, sølvkantet porselensbolle med vaser på hver side. Alt er elegant og vakkert på en dempet måte.

Jeg hadde ikke ventet noe annet. Faren min har vært irriterende vag når det gjelder gudmorens leilighet, som han har sett de få gangene han har besøkt London, men han har alltid gitt meg inntrykk av at den er like glamorøs som Celia selv. Hun begynte å jobbe som modell i tenårene og hadde stor suksess, tjente mye penger, men senere sluttet hun og ble motejournalist. Hun giftet seg én gang og skilte seg, og så giftet hun seg igjen og ble enke. Hun fikk aldri barn, noe som kanskje er grunnen til at hun har klart å holde seg så ung og full av liv. Hun har vært en litt lunken gudmor for faren min, og feid inn og ut av livet hans som det har passet henne. Noen ganger hørte han ikke noe fra henne på mange år, og så dukket hun opp fra intet, nedlesset med gaver, alltid elegant og kledd i siste skrik, overøste ham med kyss og prøvde å gjøre opp for forsømmelsen. Jeg husker at jeg traff henne noen ganger, da jeg var en sjenert, kalvbeint jente i shorts og T-skjorte, med hår som stod til alle kanter. Jeg kunne aldri forestille meg at jeg skulle bli like plettfri og sofistikert som kvinnen foran meg, med sitt korte, sølvfargede hår, flotte klær og praktfulle smykker.

Hva er det jeg sier? Selv nå kan jeg ikke forestille meg at jeg kan bli som henne. Ikke i det hele tatt.

Og allikevel, her er jeg, i leiligheten hennes, som er bare min i fem uker.

Telefonen kom uten varsel. Jeg viet den ingen oppmerksomhet før faren min la på, så undrende ut og sa til meg: «Kunne du tenke deg et opphold i London, Beth? Celia skal reise bort, hun trenger noen til å passe på katten, og hun tenkte at kanskje du ville like å bo i leiligheten hennes så lenge.»

«Leiligheten hennes?» gjentok jeg og så opp fra boken. «Jeg?»

«Ja. Den er i et ganske elegant område, tror jeg. Mayfair, Belgravia, noe sånt. Jeg har ikke vært der på mange år.» Han kastet et blikk på moren min med hevede øyenbryn. «Celia skal til et rekreasjonssted midt i skogen i Montana i fem uker. Hun trenger visstnok åndelig fornyelse. Som man jo ofte gjør.»

«Vel, det holder henne ung,» sa moren min, som tørket av kjøkkenbordet. «Det er ikke alle syttitoåringer som engang ville tenkt på noe sånt.» Hun reiste seg og stirret ned på det skurede treet med lengsel i blikket. «Jeg syns det høres ganske fint ut. Jeg kunne godt tenkt meg å gjøre noe sånt.»

Av ansiktsuttrykket så det ut som om hun tenkte på andre veier hun kunne ha valgt, andre liv hun kunne ha levd. Faren min ville tydeligvis si noe hånlig, men tok seg i det da han så uttrykket hennes. Det var jeg glad for: Hun hadde gitt opp karrieren sin da hun giftet seg med ham, og viet livet til å passe på meg og brødrene mine. Hun hadde vel rett til å drømme litt.

Faren min snudde seg mot meg. «Så hva tenker du, Beth? Er du interessert?»

Mamma så på meg, og jeg så det straks i øynene hennes. Hun ville at jeg skulle dra. Hun visste at det var det beste for meg under omstendighetene. «Du burde gjøre det,» sa hun lavt. «Det blir et nytt kapittel for deg etter det som skjedde.»

Jeg grøsset nesten. Jeg orket å ikke høre snakk om det. Ansiktet mitt ble varmt av ydmykelsen. «La være,» hvisket jeg med tårer i øynene. Såret var enda så åpent og vondt.

Foreldrene mine vekslet blikk, og så sa faren min bryskt: «Kanskje moren din har rett. Du kunne trenge å komme deg litt ut og rundt.»

Jeg hadde knapt vært ute av huset på en måned. Jeg orket ikke å se dem sammen, Adam og Hannah. Bare tanken på det fikk det til å velte seg i magen og hodet til å summe som om jeg skulle besvime.

«Kanskje,» sa jeg med liten stemme. «Jeg skal tenke på det.»

Ingenting ble bestemt den kvelden. Det var vanskelig nok for meg å stå opp om morgenen, for ikke å snakke om å ta en så stor avgjørelse. Selvtilliten min var på bunn, og jeg visste ikke engang om jeg klarte å velge riktig når det gjaldt hva jeg skulle spise til lunsj, langt mindre om jeg skulle takke ja til Celias tilbud. Tross alt hadde jeg valgt Adam, og stolt på ham, og se hvordan det endte. Dagen etter ringte moren min Celia og diskuterte noen av de praktiske elementene, og senere den kvelden ringte jeg henne selv. Bare lyden av den sterke stemmen hennes, full av entusiasme og selvsikkerhet, fikk meg til å føle meg bedre.

«Du gjør meg en tjeneste, Beth,» sa hun bestemt, «men jeg tror du kommer til å få det moro også. Det er på tide at du kommer deg vekk fra det håpløse stedet og ser litt av verden.»

Celia er en uavhengig kvinne som lever livet på egne premisser, og hvis hun trodde at jeg kunne gjøre det, så kunne jeg vel det. Så jeg sa ja. Selv om jeg mistet motet da tiden for avreise nærmet seg, og begynte å lure på om jeg kunne trekke meg, visste jeg at jeg måtte gjøre det. Hvis jeg kunne pakke kofferten og reise alene til en av de største byene i verden, så var det kanskje håp for meg. Jeg elsket den lille byen i Norfolk hvor jeg hadde vokst opp, men hvis livet mitt skulle bestå av å gjemme meg hjemme, ute av stand til å gå verden i møte på grunn av det Adam hadde gjort, så kunne jeg like godt gi opp og kaste inn håndkleet med en gang. Og hva holdt meg der? Det var deltidsjobben i en lokal kafé som jeg hadde hatt siden jeg var femten. Jeg hadde bare tatt en pause da jeg dro til universitetet, og begynt igjen da jeg kom tilbake og fortsatt lurte på hva jeg skulle gjøre med livet mitt. Foreldrene mine? Ikke akkurat. De ønsket ikke at jeg skulle bo på det gamle rommet mitt og gå rundt og sture. De hadde større drømmer for meg.

Sannheten var at jeg hadde kommet tilbake på grunn av Adam. Vennene mine fra universitetet skulle reise jorden rundt før de begynte i spennende nye jobber eller flyttet til andre land. Jeg hadde hørt om alle eventyrene som ventet dem, mens jeg visste at min fremtid ventet på meg hjemme. Adam var midtpunktet i min verden, den eneste mannen jeg hadde elsket, og det hadde ikke vært snakk om å gjøre noe annet enn å være sammen med ham. Adam hadde helt siden skoletiden jobbet for farens byggefirma, som han en gang skulle overta, og han var fornøyd med tanken på å leve resten av sitt liv på stedet hvor han hadde vokst opp. Jeg visste ikke om det var noe for meg, men jeg visste at jeg elsket Adam, og selv om jeg hadde lyst til å reise og utforske, kunne jeg vente med det en stund slik at vi kunne være sammen.

Forskjellen var at nå hadde jeg ikke noe valg.

De Havilland piper klagende rundt anklene mine, og napper forsiktig i meg for å minne meg på at han er der.

«Beklager, pus,» sier jeg unnskyldende. Jeg setter fra meg bagen. «Er du sulten?»

Katten fortsetter å sno seg rundt beina mine mens jeg prøver å finne kjøkkenet. Jeg åpner en dør til garderobeskapet og en annen til en do før jeg oppdager et lite kjøkken, med katteskålene pent på plass under vinduet innerst i rommet. De er slikket helt rene, og De Havilland er tydeligvis ivrig etter sitt neste måltid. På det lille, hvite spisebordet i andre enden, som er akkurat stort nok til to, ser jeg noen bokser med kattemat og en bunke papirer. Øverst ligger det en lapp hvor det står skrevet noe med stor, krotete skrift.

Hallo, kjære!

Du klarte det. Fint. Her er maten til De Havilland. Mat ham to ganger om dagen. Bare fyll den lille skålen hans som om du setter ut snacks til en fest. Heldige De H. Han trenger rent vann også. Alle andre instrukser finner du i den nyttige lille bunken under, men det er virkelig ingen regler. Ha det gøy.

Vi ses om fem uker.

C xx

Under finner jeg maskinskrevne ark med all nødvendig informasjon om kattedoen, hvordan hvitevarene virker, hvor jeg finner varmtvannsbeholderen og førstehjelpsskrinet, og hvem jeg skal kontakte hvis jeg får problemer. Portneren der nede er visst den jeg går til først. Min egen supportner. Hei, hvis jeg finner på vitser, selv dårlige, så har kanskje denne turen begynt å virke allerede.

De Havilland mjauer ustanselig, og den lille rosa tungen dirrer mens han stirrer opp på meg med de mørkegule øynene.

«Middagen er på vei,» sier jeg.

Da De Havilland tygger fornøyd og har fått nytt vann i skålen, ser jeg meg rundt i resten av leiligheten. Jeg beundrer det svarte og hvite badet med tilbehør i krom og bakelitt, og jeg ser meg rundt i det praktfulle soverommet: den sølvfargede himmelsengen med snøhvitt sengeteppe og masse hvite puter, og det kunstferdige kineseritapetet hvor fargerike papegøyer ser på hverandre gjennom blomstrende kirsebærgrener. Det henger et enormt, sølvforgylt speil over peisen, og ved vinduet står et antikt toalettbord med speil, ved siden av en fiolett fløyelssofa med knapper i ryggen.

«Vakkert,» sier jeg høyt. Kanskje jeg kan absorbere noe av Celias eleganse og få litt stil selv.

Mens jeg går gjennom gangen og ut i stuen, tenker jeg at dette er bedre enn jeg hadde drømt om at det skulle være. Jeg hadde forestilt meg et pent sted som gjenspeilet livet til en velstående, uavhengig kvinne, men dette er noe annet, ulikt noe annet hjem jeg har sett i mitt liv. Stuen er et stort rom i rolige farger: lysegrønt og steingrått, med detaljer i svart, hvitt og sølv. Trettitallet kommer kledelig til syne i møblenes former: de lave lenestolene med store, kurvede armer, den lange sofaen med hauger av hvite puter, de rene linjene til en buet leselampe i krom, og de skarpe kantene til et moderne salongbord i beksvart lakk. Den innerste veggen er dominert av en enorm, innebygget hvit bokhylle som er full av bøker og ornamenter, blant annet vakre jadegjenstander og kinesiske skulpturer. Den lange veggen rett overfor vinduet er malt i den rolige, lysegrønne fargen, avbrutt av felter i sølvlakk med inngraverte, slanke piletrær. De blanke flatene fungerer nesten som speil. Mellom feltene henger vegglamper med skjermer i frostet, hvitt glass, og på parkettgulvet ligger et stort teppe i sebraskinn.

Jeg lar meg fortrylle av denne vidunderlige fremkallingen av en elegant epoke. Jeg elsker alt jeg ser, fra krystallvasene som er laget for å holde de tykke, mørke stilkene og elfenbensfargede liljetrompetene, til de matchende kinesiske ingefærkrukkene på hver sin side av peisen i skinnende krom. Over den henger det et stort, moderne kunstverk som ser viktig ut, og etter nærmere inspeksjon ser jeg at det er en Patrick Heron: store fargeflenger – skarlagenrødt, brent oransje, mørkebrunt og sinober – som skaper et flott, hektisk drama i oasen av kjølig gressgrønt og hvitt.

Jeg stirrer måpende rundt meg. Jeg ante ikke at folk faktisk brukte rom som dette til å bo i, fulle av vakre gjenstander og holdt i perfekt stand. Det er ikke som hjemme, hvor det er trygt og godt, men alltid fullt av rot og hauger med ting som vi har kastet fra oss.

Øynene mine blir trukket mot vinduet som strekker seg langs hele rommet. Det er persienner av den gamle typen som vanligvis ser gammeldagse ut, men som passer perfekt her. Bortsett fra dem er vinduene nakne, noe som overrasker meg siden de vender rett ut mot en annen bygård. Jeg går bort og ser ut. Ja, ikke langt unna er det en annen identisk bygård.

Så rart. De står så nærme hverandre! Hvorfor har de bygget dem på den måten?

Jeg myser ut for å prøve å orientere meg. Så begynner jeg å forstå. Bygningen er bygget i en U-form rundt en stor hage. Er dette hagen i Randolph Gardens? Jeg ser den under meg og til venstre, en stor, grønn plass som bugner av fargerike blomsterbed, omringet av planter og trær i full sommerprakt. Det er grusstier, en tennisbane, benker og en fontene, i tillegg til et område med gress hvor det sitter noen mennesker og nyter siste rest av dagens varme. Bygningen strekker seg rundt tre sider av hagen, slik at de fleste beboerne har utsikt mot den. Men U-formen har en liten, smal passasje som forbinder hagesidene til delen som vender ut mot gaten, og de to søylene med leiligheter på hver side av den står rett mot hverandre. Det er syv etasjer til sammen, og Celias ligger i sjette. Den ligger rett overfor leiligheten på andre siden, tettere sammen enn de ville vært hvis de var atskilt av en vei.

Var leiligheten billigere på grunn av dette? tenker jeg intetsigende mens jeg ser over til vinduet overfor meg. Ikke rart at det er brukt alle disse duse fargene og de reflekterende sølvflatene: Leiligheten får helt klart mindre lys siden den er så nær de andre. Men det som betyr noe, er jo hvor i byen den ligger, ikke sant? Det er fortsatt Mayfair.

Det siste av solen har forsvunnet fra denne siden av huset, og rommet har sunket ned i et varmt mørke. Jeg går mot en av lampene for å slå den på, og blikket mitt stanser ved en lysende, gyllen firkant på andre siden av vinduet. Det er leiligheten overfor, hvor lysene står på og interiøret er skarpt opplyst, som lerretet i en liten kinosal eller scenen på teateret. Jeg ser den andre siden helt tydelig, og jeg bråstanser og gisper. Det er en mann i rommet rett overfor dette. Det er kanskje ikke så rart, men det at han er naken på overkroppen, kun kledd i et par mørke bukser, fanger oppmerksomheten min. Jeg blir stående bom stille og se på at han snakker i telefonen mens han går sakte rundt i stuen, intetanende om at han viser frem en imponerende overkropp. Selv om jeg ikke ser trekkene hans så tydelig, kan jeg se at han er kjekk også, med tykt, svart hår og et klassisk, symmetrisk ansikt med kraftige, mørke øyenbryn. Jeg ser at han har brede skuldre, muskuløse armer, veldefinert brystkasse og magemuskler, og han er solbrun, som om han nettopp har vært et varmt sted.

Jeg stirrer forlegent. Vet denne mannen at jeg kan se inn i leiligheten hans mens han går halvnaken rundt? Men jeg regner med at siden min ligger i mørke, kan han ikke vite at det er noen hjemme her som kan se ham. Det får meg til å slappe av litt og bare nyte synet. Han er så velbygget og vakkert sammensatt at han nesten er uvirkelig. Det er som å se en skuespiller på TV, der han beveger seg rundt i den lysende boksen overfor meg, et lekkert syn som jeg kan nyte på avstand. Jeg ler plutselig. Celia har virkelig alt. Det må være veldig oppløftende å ha en utsikt som denne.

Jeg ser på en stund til mens mannen på den andre siden snakker i telefonen og vandrer rundt. Så snur han seg og forsvinner ut av rommet.

Kanskje han har gått for å kle på seg, tenker jeg og blir litt skuffet. Nå som han er borte, slår jeg på lampen, og rommet fylles av et mykt, aprikosfarget lys. Det blir vakkert på en helt ny måte. Lampelyset frembringer nye effekter, lager dropler på feltene i sølvlakk og gir jadeornamentene et rosenrødt skjær. De Havilland kommer tassende inn og hopper opp på sofaen med et håpefullt blikk. Jeg går bort og setter meg, og han klatrer opp i fanget mitt og maler høyt som en liten motor. Han går rundt i sirkel noen ganger før han slår seg ned. Jeg stryker den myke pelsen, begraver fingrene mine i den og finner trøst i varmen hans.

Det går opp for meg at jeg fortsatt ser for meg mannen på andre siden. Han var slående kjekk og beveget seg med en slik utvungen eleganse og ledighet. Han var alene, men virket alt annet enn ensom. Kanskje han snakket med kjæresten sin på telefonen. Eller kanskje det var en annen, og kjæresten hans venter på ham i soverommet, og han har gått inn dit nå for å ta av seg resten av klærne, legge seg ved siden av henne og senke munnen ned mot hennes. Hun strekker ut armene for å ta imot ham, trekker den perfekte overkroppen inntil seg, legger armene rundt den glatte ryggen …

Gi deg. Du gjør bare alt verre.

Jeg senker hodet. Jeg ser tydelig for meg Adam, slik han pleide å være, med et bredt smil rettet mot meg. Det var smilet hans som alltid fanget meg, det var grunnen til at jeg falt for ham i første omgang. Det var skjevt og laget smilehull i kinnene hans, og fikk de blå øynene til å glitre i munterhet. Vi forelsket oss den sommeren jeg fylte sytten, i løpet av de lange, late dagene uten skole og bare oss selv å tenke på. Jeg gikk for å treffe ham ved klosterruinene, og vi tilbrakte lange timer sammen, bare trasket rundt, snakket og kysset. Vi fikk ikke nok av hverandre. Adam var en mager tenåring, bare en guttunge, mens jeg fortsatt holdt på å venne meg til at menn så på brystene mine når jeg gikk forbi dem på gaten. Ett år senere, da vi lå sammen, var det første gang for oss begge – en klønete, fomlende opplevelse som hadde vært vakker fordi vi elsket hverandre, selv om ingen av oss hadde noen anelse om hvordan man skulle gjøre det. Vi hadde imidlertid blitt bedre, og jeg kunne ikke forestille meg å gjøre det med noen andre. Hvordan kunne det være like fint og kjærlig med noen andre enn Adam? Jeg elsket det når han kysset meg og holdt meg i armene sine og sa at han elsket meg høyest av alle. Jeg så ikke engang på andre menn.

Ikke gjør dette mot deg selv, Beth. Ikke tenk tilbake. Ikke la ham såre deg mer.

Jeg vil ikke ha bildet i hodet, men det trenger seg frem allikevel. Jeg ser det, akkurat slik som jeg så det den fryktelige kvelden. Jeg satt barnevakt i nabohuset og hadde ventet å være der til godt over midnatt, men de kom tidlig hjem fordi moren hadde fått vondt i hodet. Jeg var fri, klokken var bare ti, og de betalte meg for hele kvelden uansett.

Jeg kan overraske Adam, tenkte jeg lystig. Han bodde hjemme hos broren Jimmy, hvor han leide gjesterommet billig. Jimmy var borte, så Adam hadde planlagt å ha noen kamerater på besøk, drikke øl og se en film. Han hadde virket skuffet da jeg sa at jeg ikke kunne komme, så han kom til å bli kjempeglad når jeg dukket uventet opp.

Minnet er så levende at det er som om jeg opplever alt på nytt. Jeg går gjennom det mørke huset, overrasket over at det ikke er noen der, mens jeg lurer på hvor det har blitt av guttene. TV-en er avslått, det ligger ingen på sofaen og åpner ølbokser og slenger kommentarer mot skjermen. Overraskelsen min blir visst en fiasko, tenker jeg. Kanskje Adam er dårlig og har gått og lagt seg. Jeg går bortover gangen til døren til soverommet hans. Det er så velkjent at det kunne like godt vært mitt eget hus.

Jeg vrir på dørklinken og sier «Adam?» med lav stemme, i tilfelle han sover allerede. Jeg går inn uansett, og hvis han sover, skal jeg bare se på ansiktet hans, det jeg elsker så høyt, og lure på hva han drømmer om, kanskje kysse ham på kinnet og så krølle meg sammen ved siden av ham …

Jeg åpner døren. En lampe står på, den han liker å drapere med et rødt skjerf når vi elsker, slik at vi blir opplyst av skygger. Faktisk så gløder den mørkerødt nå, så kanskje han ikke sover. Jeg blunker i halvmørke; dynen er krummet og beveger på seg. Hva er det han driver med?

«Adam?» sier jeg igjen, høyere denne gangen. Bevegelsene stanser, og formen under dynen forandrer på seg, dynen brettes tilbake, og jeg ser …

Det vonde minnet får meg til å stønne, og jeg kniper sammen øynene som om det kan sperre for bildene i hodet mitt. Det er som en gammel film jeg ikke kan la være å spille, men denne gangen trykker jeg bestemt på den mentale av-knappen og løfter De Havilland av fanget og over på sofaen ved siden av meg. Minnene klarer fortsatt å slå meg i bakken og gjøre meg til et hulkende vrak. Grunnen til at jeg dro hit, var for å komme meg videre, og jeg må begynne med det med en gang.

Magen min rumler, og det går opp for meg at jeg er sulten. Jeg går til kjøkkenet for å finne noe å spise. Kjøleskapet til Celia er nesten tomt, og jeg noterer meg at jeg må prioritere å handle inn mat i morgen. Etter litt leting i skapene finner jeg noen kjeks og en boks sardiner. Det får holde for nå. Faktisk er jeg så sulten at det smaker nydelig. Mens jeg vasker opp tallerkenen min, blir jeg plutselig overmannet av et stort gjesp. Jeg ser på klokken: Det er tidlig, den er ikke ni engang ennå, men jeg er utslitt. Det har vært en lang dag. Det virker nesten utrolig at jeg våknet opp i morges i det gamle rommet mitt hjemme.

Jeg bestemmer meg for å legge meg. Dessuten vil jeg prøve den praktfulle sengen. Hvordan kan en jente unngå å føle seg bedre i en sølvfarget himmelseng? Det må da være umulig. Jeg går ut i stuen igjen for å slå av lysene. Hånden min hviler på bryteren da jeg oppdager at mannen er tilbake i stuen. Nå er de mørke buksene blitt erstattet av et håndkle som er surret rundt hoftene hans, og håret er vått og tilbakestrøket. Han står midt i rommet ved vinduet, og ser rett inn i leiligheten min. Faktisk stirrer han på meg med rynket panne, og jeg stirrer tilbake. Blikkene våre er låst i hverandre, selv om vi er for langt fra hverandre til å kunne lese noe ut av dem.

Så, med en bevegelse som nesten er uvilkårlig, trykker tommelen min ned bryteren, og rommet kastes ut i mørket. Han kan ikke se meg lenger, skjønner jeg, men stuen hans er fortsatt tydelig opplyst for meg, enda skarpere nå som jeg ser på fra mørket. Mannen går bort til vinduet, lener seg mot karmen og stirrer ut, som om han prøver å se noe. Jeg står fastfrosset, nesten uten å puste. Jeg vet ikke hvorfor det er så viktig at han ikke kan se meg, men jeg klarer ikke å motstå impulsen til å forbli skjult. Han stirrer i noen sekunder til, fortsatt med rynket panne, og jeg ser tilbake uten å røre på meg, men er fortsatt i stand til å beundre overkroppen hans og hvordan de velformede overarmsmusklene svulmer når han lener seg fremover på dem.

Han gir opp og snur seg inn mot rommet igjen. Jeg benytter anledningen og smetter ut av stuen og inn i gangen. Jeg lukker døren bak meg. Her som det ikke er noen vinduer, kan jeg ikke bli sett. Jeg slipper ut et langt sukk.

«Hva i all verden var det?» sier jeg høyt, og lyden av stemmen min trøster meg. Jeg ler. «Ok, nok av det. Fyren kommer til å tro at jeg er en eller annen slags skrulling hvis han ser at jeg sniker meg rundt i mørket og leker statue hver gang jeg tror han kan se meg. Til sengs.»

Jeg husker De Havilland akkurat i tide og åpner stuedøren slik at han kan komme ut hvis han vil. Han har en kattedo på kjøkkenet som han trenger å ha tilgang til, så jeg passer på at kjøkkendøren også er åpen. Jeg skal til å slå av lyset i gangen, men så nøler jeg et øyeblikk og lar det være på.

Jeg vet det, det er barnslig å tro at lyset driver vekk monstrene og holder innbruddstyver og mordere unna, men jeg er alene på et fremmed sted i en stor by, og jeg tror jeg vil ha det på i natt.

Faktisk, selv da jeg ligger pakket inn i den deilige dynen i Celias seng, og er så trøtt at jeg knapt klarer å holde øynene åpne, klarer jeg ikke helt å få meg til å slå av nattbordslampen. Jeg ender med å sove hele natten i den svake gløden, men jeg er så trøtt at jeg ikke merker det.