Jill Mansell

119

Bag of fun

I et annet liv

Tilegnet den fine Elsewine

Kapittel 1

«Okay, vi kan se det herfra.» Lara Carson stoppet i veikanten, åpnet vinduet og pekte ned i dalen. «Ser du det L-formede huset med den hvite porten og den grønne bilen utenfor? Der er det.»

Hjem, kjære hjem. Eller kanskje ikke. Det var atten år siden hun sist gang hadde satt sin fot i huset. Hvem visste hvordan det så ut der inne nå?

Gigi lente seg over fra passasjersetet og pustet peppermyntetyggegummi på henne da hun kikket ned på huset. «Føles det rart å se det igjen?»

«Nei.» Men det var ikke sant. «Litt.» Lara klemte hånden til datteren.

«Har du tenkt å gråte?»

«Hva tar du meg for – en liten jentunge? Jeg skal overhodet ikke gråte.»

De satt tause i noen sekunder og så ned på det gamle huset med de eføykledde veggene, de blåmalte vinduskarmene og den velstelte hagen.

«Okay, kom igjen,» sa Gigi til slutt. «Vi begynner å få dårlig tid. Du vil vel ikke komme for sent til din egen fars begravelse?»

Lara var en av de siste som gikk inn i kirken. Det føltes som å være med i en film. De høyhælte skoene klapret mot de grå steinhellene, og folk snudde seg for å se hvem som laget alt bråket. De fleste av de sytti-åtti sørgende var fremmede og kjente henne ikke igjen, og det passet Lara veldig godt. Men det var også noen få som åpenbart gjorde det. Flere hevet øyenbrynene og dultet borti sidemannen. Hun var nøye med å møte blikket deres med fasthet før hun så en annen vei og gled ned på en tom benk bakerst i kirken.

For en rar situasjon å være i. Ryktet spredte seg om henne nå; hun kunne praktisk talt føle minibølgen av hvisking som forplantet seg framover. Til slutt nådde den Janice, som satt på første benkerad, flankert av søstrene sine og med en uvanlig, fjærprydet svart hatt på hodet. Alle tre stivnet før de snudde de seg og stirret iskaldt på henne. Med fjærene som viftet rundt hodet, lignet Janice på en sint kråke som nettopp hadde stått opp av sengen.

Var det veldig galt av henne å tenke stygt om den sørgende enken i ektemannens begravelse? Det var det selvfølgelig, men når det dreide seg om Janice, var det ikke lett å tenke på noe hyggelig.

Orgelmusikken begynte, alle reiste seg, og kisten ble båret inn.

Lara sto og så på at den ble båret forbi benkeraden der hun satt. Den rare følelsen ble enda sterkere. Charles Carson – faren hennes – lå inni kisten.

Han var død.

Og hun følte absolutt ingenting.

Utenfor kirken ventet Evie på at seremonien skulle bli ferdig. Det var et skudd i blinde, men hun hadde ikke klart å la være. I samme øyeblikk som hun så dødsannonsen til Charles Carson i lokalavisen med tidspunktet for begravelsen, hadde hun bedt om fri fra jobben. Sjansen for at Lara kom til begravelsen, var kanskje liten, men det kunne faktisk hende. Og hvis hun gjorde det, hadde ikke Evie tenkt å gå glipp av det.

De hadde vært bestevenninner en gang. Det var så mange ubesvarte spørsmål. Å være her i dag var en sjanse hun ganske enkelt ikke kunne la gå fra seg.

Nå var det ikke lenge før seremonien var over. Inne fra kirken hørte Evie orgelet som sveivet i gang igjen og besværlig begynte å spille Led meg du, den gode hyrde. Det var varmt her ute; solstrålene var brennhete, og håret klistret seg til nakken hennes. Hun skjøv opp bildøren for å få mer luft, svingte seg sidelengs på setet og strakte bena ut. Så vippet hun den venstre hånden fra side til side for å beundre smaragdene og diamantene som gnistret i solskinnet. Var Lara inne i kirken? Kom hun til å få se henne igjen for første gang på atten år?

Det kom hun snart til å finne ut.

Begravelsen tok slutt. Den godlynte presten opplyste om at det ville bli servert forfriskninger hjemme hos Charles og Janice, og at alle var velkommen dit, men Lara gikk ut fra at invitasjonen antakelig ikke omfattet henne.

Heldigvis hadde hun ikke lyst til å gå uansett.

Fra den bakerste benkeraden betraktet hun Janice og søstrene hennes som gikk i spissen av prosesjonen ut av kirken. Blikkene de sendte henne på vei nedover midtgangen, bekreftet mistankene hennes. De svarte fjærene skalv av raseri, og tre par blasse øyne innrammet av svart sminke boret gjennom henne. Siden dette ikke var det rette tidspunktet for en konfrontasjon, flyttet Lara blikket og ventet på at den ondsinnede trioen skulle passere.

Etter hvert ble kirken tømt. Hun satt og ventet et par minutter til på at begravelsesfølget skulle spre seg. Snart kom lyden av biler som ble startet og kjørte av sted. Da alt var blitt stille igjen, reiste Lara seg opp og gikk ut i den kjærkomne varmen og solskinnet på denne strålende sommerdagen.

Alle hadde dratt, bortsett fra en enslig skikkelse som sto nederst i oppkjørselen. Det satt noen på muren ved siden av den åpne porten; et menneske med rødt hår, koboltblå bluse og hvitt skjørt. Noe som betydde at hun sannsynligvis hadde fått flekker av lav og mose bak på skjørtet.

Lara prøvde å fokusere, men personen var for langt unna, og superkreftene hennes var ikke sterke nok. Hun hadde ikke tenkt på å ta med seg kikkert.

Men … det var noe kjent med skikkelsen som fikk det til å prikke av gjenkjennelse nedover ryggen hennes. Det kunne ikke være … eller kunne det …?

Hun begynte å gå raskere, og avstanden mellom dem ble mindre. Rødhåringen gled ned fra steinmuren og beveget seg mot henne. Noen øyeblikk senere strakte begge to ut armene og begynte å løpe. Det var som en av de Hollywood-scenene i sakte film der vanligvis to medlemmer av motsatt kjønn hadde hovedrollene.

«Det er deg,» ropte Lara.

«Ja, det er det,» strålte Evie da de kastet seg rundt halsen på hverandre og klemte hverandre til begge to hev etter pusten. «Jeg kan nesten ikke tro at du virkelig er her.» Hun tok et skritt bakover og gransket ansiktet til Lara. «Faren din … det var trist … er du lei deg?»

«Nei, nei.» Lara ristet energisk på hodet. «Ta det helt med ro – du trenger ikke å være høflig. Jeg er her bare på grunn av advokaten. Han ringte og sa at jeg måtte ta meg en tur hit. Men vi snakker ikke om det nå.» Hun var så henrykt over å se Evie at hun bare bablet i vei. «Hvordan har du det? Du ser fantastisk ut! Å, jeg har savnet deg så fælt. Du må fortelle meg alt!»

Det var sant, hun hadde savnet den eldste venninnen sin mer enn ord kunne beskrive. Men den gangen hadde hun visst at det var den eneste løsningen. Og se på Evie nå, atten år eldre, og naturligvis så hun eldre ut også … men samtidig var hun overraskende uforandret. Hun snudde ertende Evie sidelengs og kikket bak på det hvite skjørtet hennes. I en alder av trettifire år hadde hun ennå ikke lært seg hvordan hun skulle unngå flekker på klærne. «Du har blitt skitten på skjørtet ditt.»

«Har jeg det? Å nei! Hvordan har det skjedd?» Evie virket oppriktig overrasket – akkurat som hun alltid hadde gjort. I noen sekunder dasket hun seg nytteløst på den fyldige baken før hun ga opp. «Æsj, det spiller ingen rolle. Du er jo her! Dette er fantastisk! Jeg hadde nesten gitt opp håpet, men så hørte jeg noen på veien ut som sa ’Var det henne? Var det datteren som rømte hjemmefra?’ Da visste jeg at du var der inne. Alle har dratt hjem til det gamle huset deres. Skal du også dit?»

«Uff, nei. Absolutt ikke.» Lara så på klokken – den var nesten to. «Jeg skal treffe advokaten på kontoret hans halv fire. Men jeg er ledig fram til det. Har du noe du må gjøre, eller kan jeg spandere lunsj på deg?»

Et kvarter senere satt de på en fortauskafé ved domkirken og drakk prosecco og pratet om alt som hadde skjedd siden sist. Lara, som hadde lagt merke til forlovelsesringen, fikk høre alt om Joel og det nært forestående bryllupet. Om under seks uker skulle Evie bli Mrs. Barber. Joel var den mannen hun hadde ventet på i så lang tid, og hun hadde aldri vært så lykkelig før i hele sitt liv.

Som ved en uuttalt gjensidig overenskomst tok de for seg Evies historie først og ble ferdig med den. Så var det Laras tur. Evie sa: «Fortell hva som skjedde,» og Lara tok en stor slurk av den iskalde musserende vinen.

«De som var i kirken – du sa at de omtalte meg som ‘hun som rømte hjemmefra’. Er det det alle trodde?» Hun satte forsiktig fra seg glasset midt på bordet. «Jeg rømte ikke. De kastet meg ut.»

«Jeg dro hjem til deg for å spørre hvor du var,» sa Evie. «Faren din åpnet. Han sa at du hadde dratt din vei, og at du ikke kom tilbake. Så dukket Janice opp i døren ved siden av ham, og du skulle ha sett ansiktsuttrykket hennes. Som om hun endelig hadde fått det hun alltid hadde ønsket seg. Og det var vel nettopp det hun hadde, antar jeg. Det gikk kaldt nedover ryggen på meg. Jeg var så engstelig for deg … du kunne ha blitt drept.»

«Jeg kom for sent hjem,» sa Lara. «Jeg måtte være hjemme klokken elleve, og jeg rakk ikke den siste bussen. Da jeg endelig kom hjem, var klokken nesten halv tolv. Det var det som utløste det.» Hun gikk ikke i detaljer – dette var verken tid eller sted for det. «Det var den verste krangelen vi noensinne hadde hatt. Janice kalte meg alt mulig stygt og sa at hun skulle ønske at jeg aldri hadde blitt født. Pappa sa at jeg ødela livet hans, og at han hadde fått nok, han aktet ikke å finne seg i det lenger. Han ga meg en time til å pakke tingene mine. Så ba han meg om å komme meg ut.»

Evie var sjokkert. «Hvordan kunne han gjøre det? Du var seksten år!»

«Det spilte ingen rolle.» Lara trakk på skuldrene og tømte glasset. «Han kom ikke til å skifte mening. Og når jeg tenker tilbake på det nå, er jeg faktisk glad for at det skjedde. Det var ikke så lett den gangen. Jeg har aldri vært så redd i mitt liv.»

«Du skulle ha kommet til oss!»

«Jeg kunne ikke det. Klokken var tre om natten. Og jeg var helt desperat etter å komme meg bort. Så det var det jeg gjorde. Jeg satt utenfor togstasjonen resten av natten og tok det første toget fra Bath om morgenen.»

«Hvor dro du?»

«Jeg ringte til tante Nettie og spurte om jeg kunne få bo hos henne noen dager.» Lara brøt ut i et smil da hun tenkte på det. «Og det var i grunnen det. Jeg dro hjem til henne i Keswick, og der har jeg bodd siden.»

«Keswick? I Cumbria? Vi ante ingenting om det,» sa Evie. «Ingen av oss visste hvor du var. Jeg ventet og ventet på at du skulle ringe eller skrive …»

«Jeg vet det. Jeg er så lei for det.» Den dårlige samvittigheten hadde plaget henne i alle disse årene, men selv nå klarte hun ikke å fortelle Evie resten av historien. «Jeg visste bare at jeg aldri ville komme tilbake til Bath igjen så lenge faren min levde. Det var enklere å bryte kontakten fullstendig.»

Maten kom på bordet, de snakket og drakk litt mer, og så var tiden inne for at Lara måtte gå for å møte advokaten på kontoret hans på Harington Place rett i nærheten.

«Og jeg må tilbake på jobben.» Før de gikk, fant Evie fram den sjuende sansen sin og sa: «Men vi skal ikke miste kontakten igjen. Gi meg alt du har … adresse, e-post, telefonnummer, jeg vil ha alt sammen. Og du må få mine også.»

Da det var gjort, fulgte Lara Evie tilbake til bilen hennes. De klemte hverandre hardt.

«Du må komme i bryllupet,» ba Evie. «Det kommer til å bli helt fantastisk. Du vil komme, ikke sant? Den tolvte august.» Hun klemte hendene til Lara. «Vær så snill å si at du kommer!»

Kapittel 2

Kontoret luktet slik det alltid gjør på et advokatkontor: knusktørt og alvorlig med undertoner av støv og møbelpolish. Lara kom fem minutter for tidlig. Hun ble bedt om å sette seg i venterommet og ble tilbudt et utvalg av blader og magasiner som bare en advokat kunne like.

Tankene hennes var uansett et annet sted. Det hadde skjedd så mye allerede. Det at hun hadde truffet Evie etter så lang tid og gjenfortalt historien, hadde vekket alt til live igjen.

Eller rettere sagt: gjenfortalt halvparten av historien. Lara lukket øynene. Det knøt seg i magen da de gamle følelsene slo ned i henne med et brak. I tiden før den skjebnesvangre natten hadde livet kanskje ikke vært perfekt, men det hadde i alle fall vært levelig. På minussiden hadde det vært grusomt da moren døde av kreft tre år tidligere og lot henne være igjen hos en far som aldri hadde vært særlig til far i ordets rette betydning. Og mindre enn et halvt år etter begravelsen hadde han – angivelig – møtt Janice. På null komma null hadde Janice vært installert i huset og fylte det med den søtladne parfymelukten sin og en enorm samling med porselensfigurer. Før Lara fikk sukk for seg, hadde hun blitt det femte hjulet på vognen – overflødig og i veien. Da hun hørte at Janice snakket med noen i telefonen og sa «Hun er bare i veien, hvorfor kan hun ikke dra i militæret eller noe sånt?», hadde det ikke kommet som noen overraskelse. For det var ikke sånn at Janice var hyggelig mot henne ansikt til ansikt og beklaget seg over henne bak ryggen hennes. Helt fra første øyeblikk hadde hun gitt blaffen i å være hyggelig mot henne.

Så livet hjemme hadde i bunn og grunn vært ganske dystert, men det hadde ikke spilt like stor rolle som det kunne ha gjort, for hun hadde i alle fall hatt Flynn. Og når man var seksten og hadde verdens beste kjæreste … vel, så veide det opp for mye. Den gangen hadde det betydd så å si alt. Det at hun hadde Flynn i livet sitt hadde gjort at hun klarte å holde ut alt det fæle. Som par kunne de komme seg gjennom alt; sammen kunne de overkomme vanskelighetene.

Helt til den dagen krangelen skjedde.

Lara husket hver minste detalj fra den dagen, helt fra det øyeblikket hun hadde blitt skrekkslagen da hun innså at mensen var forsinket, og fram til morgenen etter, da hun til slutt hadde falt utmattet i søvn på toget.

Det var en fredag ettermiddag, og hun hadde sittet i mattetimen og strevd med trigonometrien, da det plutselig hadde slått henne hvilken dato det var. Mensen var vanligvis punktlig nesten på minuttet, men nå var den fem dager forsinket. Kjære Gud, vær så snill, de hadde jo vært så forsiktige …

Da skoledagen var over, hadde hun gått på Boots-apoteket, og lammet av frykt hadde hun stått og sett på graviditetstestene og innsett at hun ikke hadde råd til å kjøpe en.

Det å treffe Flynn etterpå og klare å sette ord på bekymringen hun følte, var lettere sagt enn gjort. Ordene filtret seg sammen; de ble til knuter inni brystet hennes og nektet å komme ut. Flynn kom til å bli forferdet. Han var bare sytten år gammel. Dette var ikke med i beregningen.

Da klokken var blitt ti om kvelden, hadde hun ennå ikke klart å samle nok mot til å fortelle ham det. Kanskje hun kom til å våkne i morgen og alt ville være i orden, at problemet ville være løst. Det kunne ikke skade å la det vente i et døgn til.

Det var i det øyeblikket telefonen hadde ringt, og Flynn var blitt invitert til en skikonkurranse i Østerrike de neste dagene. Det var også i det øyeblikket Lara innså at hun sto helt alene. Flynn, som var henrykt over muligheten til å få delta i turneringen, svarte ja uten engang å høre med henne om hun syntes det var greit.

Han la på, og det var da krangelen hadde begynt. Først trodde han at hun spøkte. Han ble overrasket over den voldsomme reaksjonen hennes og gikk ut fra at hun var irritert fordi foreldrene hans hadde råd til å betale for flybilletten hans til Østerrike, mens faren hennes aldri ville gjort det for henne. Krangelen varte og varte, og til slutt mistet Lara helt besinnelsen fordi hun visste at hun ikke kunne fortelle ham hva som kanskje var galt. Han var Flynn Erskine, gutten som alle de andre jentene var forelsket i, den flotte idrettshelten med livet foran seg, i tillegg hadde hans store talent som utforkjører allerede vekket oppmerksomhet.

Hun beskyldte ham for å være egoistisk, og han sa at hun var blitt helt sprø. Hun skrek at han bare brydde seg om seg selv, og Flynn, som så på henne som om hun var en totalt fremmed, sa: «Herregud, jeg kan ikke tro at du virkelig mener det.» Hun skrek at hun ikke kunne forstå at hun hadde kastet bort de siste åtte månedene på en som ham, og han ropte tilbake at hvis han hadde visst at hun kom til å bli et sinnssykt nervevrak, ville han aldri ha blitt sammen med henne i det hele tatt.

Krangelen hadde kulminert med at hun erklærte at hun aldri ville se ham mer, og så stormet ut av huset til foreldrene hans. Men siden hun i kampens hete hadde glemt å se på klokken, hadde den siste bussen allerede gått. Å komme for sent hjem hadde vært et betent tema i flere måneder. Det gjorde faren hennes rasende, og han hadde til og med truet med at hvis hun ikke kunne overholde reglene i hans hus, kunne hun bare flytte. Hun hadde aldri forestilt seg at han faktisk ville gjøre alvor av trusselen, men det viste seg at hun hadde undervurdert ham. Da hun låste seg inn hjemme førti minutter senere, hadde faren og Janice hatt god tid til å planlegge sitt neste trekk.

For ikke å snakke om å hente koffertene på loftet.

Lara skvatt da mobilen hennes ringte og brått brakte henne tilbake til nåtiden.

«Hei, det er meg. Hvordan går det?»

«Helt fint.» Stemmen til Gigi fikk henne til å slappe av. «Jeg sitter og venter på advokaten nå. Har du kjøpt deg noe fint?»

«Et skjerf med vampyrer på hos New Look og en behå med leopardtrykk fra La Senza!»

«Det perfekte antrekket for ethvert jobbintervju.» Akkurat idet Lara sa det, ble døren til advokatkontoret åpnet, og en eldre mann kom mot henne. «Jeg må legge på nå.» Hun tok vesken sin og reiste seg opp mens hun sa: «Okay, vennen min. Dette tar ikke lang tid. Jeg ringer deg med en gang jeg er ferdig her.»

Hvordan måtte det ha vært for tante Nettie? Hun var førtisju år gammel, ugift, og hadde viet hele livet til dyrene sine. Hvordan hadde det føltes for henne da Lara plutselig sto utenfor døren hennes med to store, medtatte kofferter og et lite foster som bagasje?

Etter all sannsynlighet måtte hjertet ha sunket i brystet hennes og ikke stoppet før det havnet langt nede i de solide støvlene hun brukte når hun gikk tur med hundene.

«Jeg er veldig lei for det. Jeg visste ikke hvor jeg ellers skulle dra. Men ikke vær redd, jeg skal nok finne på noe annet.» Stemmen til Lara var nesten uhørlig mot den tykke, stikkende ullen i Netties lilla, hjemmestrikkede genser. Klær sto omtrent like høyt på prioriteringslisten hennes som øyenvippeforlengning og den siste utviklingen innenfor pentapeptider. Det luktet hund og såpe av genseren. De gule kordfløyelsbuksene hennes hadde antakeligvis blitt donert av en gammel bonde til det lokale loppemarkedet. At hun hadde vært storesøsteren til Laras mor, var nesten ikke til å tro: Barbara hadde vært like elegant som Audrey Hepburn – som en grasiøs mynde sammenlignet med Netties kantete ulvehund.

Men Nettie var en vennlig sjel med et hjerte av gull bak det tøffe ytret. Da hun klemte Lara inntil seg, sa hun barskt: «Du gjorde det rette, vennen min. Du bor her hos meg.»

Okay, like greit å få det overstått med en gang. Si det nå: «Og så tror jeg at jeg kanskje skal ha en baby.»

Nettie skjøv henne fra seg, holdt henne på armlengdes avstand og så ned på magen hennes. «Hva, her og nå?»

Lara hørte seg selv komme med en lyd som var en mellomtid mellom gråt og latter. «Nei, men kanskje om cirka åtte måneder.»

«Ja vel. Da har vi god tid til å venne oss til tanken. Har du en kjæreste?»

Hjertet hennes verket. «Ikke nå lenger.»

Men Netties likefremme, positive innstilling var smittsom. De neste dagene gikk de tur med hundene og snakket om alt mulig. Nettie gikk på apoteket og kjøpte en graviditetstest: «Nå har jeg gitt folk noe å tenke på!» Testen var positiv, og de snakket enda mer. De kom fram til konklusjonen at selv om Lara var altfor ung til å bli mor, skulle de klare det i fellesskap. Og selv om det kanskje virket mest fornuftig ikke å få barnet, var det ganske enkelt ikke aktuelt. Ingen av dem orket å tenke på abort.

Og det var det. Fra da av så hun seg ikke tilbake. Lara kvittet seg med det gamle livet sitt som en slange som skifter ham. To dager etter at hun dro fra Bath, ringte faren hennes. Det var Nettie som svarte i telefonen.

«Det er Charles.» Tonen hans var brysk – de to hadde aldri likt hverandre. «Har du hørt noe fra Lara?»

«Ja, det har jeg.» Nettie på side var rolig og fattet. «Hun er her. Og her blir hun. Dette er hjemmet hennes fra nå av.»

«Det er greit for meg.» Han hørtes lettet ut. «Det er best du informerer politiet om at hun fortsatt er i live. Den kjæresten hennes truer med å melde henne savnet.»

«Hun vil ikke ha noe mer med ham å gjøre heller,» sa Nettie. «Ikke fortell ham hvor hun er.»

Charles svarte kort: «Hvorfor skulle jeg det?» og la på.

«Ferdig med den saken.» Nettie la på telefonen. «Vet du hva? Vi skulle ha gjort dette for tre år siden. Jeg tenkte på det, skjønner du. Men jeg ville ikke dra deg bort fra hjemmet ditt og alle vennene dine.»

Lara så seg rundt i det rotete, uhøytidelige kjøkkenet, der hundeskålene sto på rekke og rad og det nyeste valpekullet lå og sov i kurven sin foran Aga-komfyren. Hun var preget av sterk selvoppholdelsesdrift, og hun tillot seg ikke engang å tenke på Evie og de andre vennene sine. Og hun tillot seg absolutt ikke å tenke på Flynn.

Med en ørliten skjelving i stemmen sa hun høyt: «Jeg skulle ønske du hadde gjort det.»

Kapittel 3

Lara satt og ventet på en benk i Victoria Park og betraktet to tenåringer som kom gående mot henne på gangveien. De gikk arm i arm, med hodene bøyd sammen og hoftene inntil hverandre. Akkurat slik hun og Flynn hadde pleid å gå når de var her i parken for mange år siden. Gutten hvisket noe i øret til jenta, og hun brast i latter og dultet ham spøkefullt i siden. Å ja, hun og Flynn hadde pleid å gjøre det også.

Da de gikk forbi henne, sa jenta: «… pappa spurte om du hadde lyst til å gå på fotballkampen sammen med ham på lørdag. Han har fått tak i en ekstra billett.»

Ansiktet til gutten lyste opp. «Kult.»

Okay, da, det pleide ikke å skje.

Da ringte telefonen hennes igjen.

«Mamma, jeg er i parken nå, ved lekeplassen. Hvor er du?»

Lara fikk øye på henne og løftet armen i været. «Se litt høyere opp og til høyre. Ser du at jeg vinker? Kom hit opp.»

Hun lente seg tilbake og betraktet Gigi som kom gående oppover bakken. Den vakre, viljesterke datteren hennes hadde en forfriskende mangel på forfengelighet. Med de lange bena, det glatte, brune håret som svingte fra side til side, de glade, sølvgrå øynene og de høye kinnbena var hun en som folk snudde seg etter på gaten. Gigi var hennes livs kjærlighet, det heldigste uhellet hun noensinne hadde hatt. Og etter utseendet å dømme hadde hun vært på en shoppingorgie – armene hennes var tynget ned av handleposer.

Hva som ville skje nå, var helt og holdent opp til Gigi. Kom livet deres til å forandre seg? Det var ikke godt å si.

«Puh, jeg er helt skutt!» Gigi dumpet ned på benken og tok opp en boks Cola Light fra en av posene. Hun åpnet dratappen – tsssssttt – og drakk begjærlig. «Åh, det var godt. Butikkene her er flotte.» Hun rakte boksen til Lara. «Jeg fant en super, liten butikk som hadde masse fint på salg. Men hvordan gikk det? Hva sa advokaten? Fikk du smykkene?»

Det var det som var grunnen til at de hadde dratt til Bath. Da advokaten hadde ringt for å informere henne om at faren var død, og foreslått at de skulle treffes for å snakke om testamentet hans, hadde Lara blitt perpleks. Hun kjente faren altfor godt til å tro at han hadde etterlatt henne noe av verdi. Den eneste mulige konklusjonen var at han hadde gitt henne de få smykkene som hadde tilhørt moren hennes. Det var ikke mange, og ikke var de spesielt verdifulle heller, men de var likevel uendelig dyrebare for henne. Selv etter så mange år kunne hun fortsatt se moren for seg med hvert eneste smykke … den lille tusenfrydringen, de tynne armringene og de tre smale gullkjedene som hun alltid hadde hatt rundt halsen. Hun hadde også hatt et korallkjede, et jadeanheng og et armbånd av blanke, svarte perler.

Og det var like bra at hun fortsatt kunne se for seg smykkene, for advokaten hadde ikke nevnt noen ting om dem i ettermiddag.

«Nei. Men vi får noe annet.» Lara innså at hun fortsatt var i sjokktilstand. Hun skalv på hendene. «Du kommer ikke til å tro det. Det er huset.»

Gigi fikk colaen i vrangstrupen. «Tuller du?»

«Nei.»

«Men hvorfor? Er det fordi han hadde dårlig samvittighet fordi han kastet deg ut? Å, det er bare så …»

«Nei.» Lara avbrøt henne før Gigi rakk å begynne å tenke sentimentale tanker om den bestefaren hun aldri hadde kjent. «Det har ingenting med det å gjøre. Huset har aldri vært hans.»

«Hva? Hvordan kan det ha seg?» Gigi var paff. «Han har jo bodd der i tretti år!»

Trettito, faktisk. Da Lara ble født, bodde foreldrene i en leilighet i Bradford on Avon, noen kilometer utenfor Bath. Da hun var tre, hadde de flyttet de inn i huset der hun vokste opp. Faren hadde arbeidet i bank. Hun hadde alltid gått ut fra at de hadde lånt penger til å kjøpe huset. Men møtet med advokaten i ettermiddag hadde vært en overraskelse på mer enn én måte.

«Huset ble kjøpt i mammas navn. Og det ble betalt for med kontanter. I testamentet sitt skrev hun at jeg skulle arve huset. Men hvis hun døde før faren min, skulle han ha rett til å bo der så lenge han hadde behov for det. Og nå har han ikke behov for det lenger.» Lara lente seg tilbake og smilte. «Noe som betyr at det er mitt.»

«Vi har et hus. Vi har fått vårt eget hus!» Gigi sparket med bena i luften. «Joho! Vi kan selge det!»

«Ja.» Hvor mye kunne hun få for det, tro? Bath var en by med veldig høye boligpriser. Lara gjettet vilt og landet på et sted mellom fire og fem hundre tusen pund.

«Eller vi kan bo i det!»

Hjertet til Lara hoppet over et slag. «Her i Bath, mener du?»

«Nei, jeg tenkte at vi kanskje kunne binde det fast til fem millioner fargerike heliumballonger og fly det akkurat dit vi har lyst til.» Gigi himlet med øynene. «Ja, mamma, selvfølgelig her i Bath.»

«Hvorfor det?» Visste hun allerede svaret på det spørsmålet?

«Hvorfor ikke? Fordi vi kan det!» Datteren gjorde en feiende bevegelse med armene som omfattet parken, trærne, de georgianske husene som var bygget av honningfarget Bath-stein, og de bølgende åsene i det fjerne. «Du har alltid sagt at du ikke ville dra tilbake hit så lenge faren din levde. Men nå er han død, så det problemet er ute av verden. Moren din har akkurat gitt deg et hus. Og jeg elsker denne byen,» sa Gigi. «Det høres sikkert sprøtt ut, men selv om dette er første gangen jeg er her, så føles det liksom … riktig. Jeg liker butikkene. Jeg liker menneskene. Du vet den følelsen av at brystet skal sprenges som man får noen ganger, når man forelsker seg, for eksempel?» Hun presset de knyttede hendene mot brystet for å understreke hva hun mente. «Det er sånn jeg har følt det i hele ettermiddag! Det er som å komme hjem.»

«Men hva med alle vennene dine? Kommer du ikke til å savne dem?»

«Mamma, vi er atten. Alle drar til forskjellige steder nå uansett. Noen begynner på universitetet, og noen tar et friår … alle begynner med noe nytt. Dessuten finnes det telefoner og Facebook, og vi kan fortsatt møtes når vi har lyst. Vi mister jo ikke kontakten, liksom.» Hun trakk på skuldrene og sa: «Dessuten betyr det å flytte til et nytt sted at man får nye venner.»

Et øyeblikk klarte ikke Lara å si noe. Gigis instinkter var en stor del av personligheten hennes. Når hun forelsket seg, enten det var i et kunstverk, en ny matrett, énhjulssykling eller kajakkpadling eller dykking, så var det aldri bare et impulsivt innfall. Det ble en varig lidenskap.

Og med hånden på hjertet – hvordan kunne hun være uenig i det Gigi sa? Hun hadde det på akkurat samme måte selv. Keswick og Lake District hadde vært fantastisk, men hun hadde alltid elsket hjembyen sin og hadde savnet den fryktelig i alle disse årene.

De kunne gjøre det. Det var ingenting som kunne stoppe dem.

Bortsett fra Flynn Erskine.

Kapittel 4

Evie lå i sengen og så på de klare solstrålene som sivet inn mellom gardinene. Klokken var åtte om morgenen, og værmeldingen hadde lovet strålende solskinn hele dagen. Siden hun var overtroisk, krysset Evie fingrene for at det stemte, og lyttet til fuglene som sang utenfor vinduet. Så hørte hun at en annen dør i nærheten ble åpnet, og det knirket i gulvplankene.

Det banket på døren hennes, og hun ropte: «Jeg er våken.»

Døren ble åpnet, og Bonnie kom til syne. Hun hadde på seg en hvit bomullsmorgenkjole, og det lyse håret var bustete. Hun så forvirret ut.

«God morgen, vennen min,» sa hun. «Jeg synes å huske at det var noe vi skulle gjøre i dag. Har du noen anelse om hva det kan være?»

«Nei.» Evie ristet på hodet. «Jeg hadde bare tenkt å ligge lenge i dag. Kanskje shoppe litt etterpå. Går det noe bra på kino?»

Det slamret i en annen dør. De hørte raske skritt, og så smatt en pyjamaskledd Martina forbi moren og inn på soverommet. Hun tok sats, hoppet opp i sengen og sang: «Du ska’ bli gift på morrakvisten!»

«Det var det, ja.» Bonnie trakk et lettelsens sukk. «Jeg visste at det var noe.» Hun brøt ut i et smil og gikk bort til Evie og la armene rundt henne og ga henne en god klem. «Nå er dagen her, det er nesten ikke til å tro. Endelig skal det skje. Bare bli liggende, så skal du få frokost på sengen.»

«Å ja, vi skal skjemme deg skikkelig bort.» Marina spratt opp fra sengen og gikk bort til vinduet og trakk fra gardinene. «Ikke rør en eneste muskel! Bortsett fra hvis du er nødt til å gå og tisse, da.»

Evie lente seg tilbake på de store, myke putene og lyttet til Bonnie og Marina som klapret ned trappen.

Heldige, heldige meg.

Om bare noen få timer kom hun på alvor til å tilhøre familien som hun var mer glad i enn noen annen familie i hele verden. Bonnie ville bli svigermoren hennes, og Marina ville bli svigerinnen hennes. Ray ville ikke bare bli svigerfaren hennes, men den faren hun aldri hadde hatt.

Og hun ville bli Joels kone.

Det var som en drøm som gikk i oppfyllelse. Livet hennes var i ferd med å bli helt perfekt. Evie så ut av vinduet og tenkte på hvor annerledes alt ville ha vært hvis hun ikke hadde blitt kjent med Barber-familien.

Hennes egen familie var omtrent så liten som det var mulig å bli. I oppveksten hadde det bare vært henne og moren, som ikke kunne ha vært mer ulik Bonnie Barber om hun hadde gått inn for det. Evie hadde aldri kjent faren sin. Ikke hadde hun hatt det mye moro i barndommen heller. For å kunne gi dem en god levestandard, hadde moren ofret det sosiale livet til fordel for økonomisk trygghet. Hun hadde tilbrakt hver ledige stund på jobben. Evie hadde lært seg til ikke å være til bry eller forvente mye oppmerksomhet. Hun hadde hatt en ensom barndom, og det var derfor det hadde betydd så mye å bli kjent med Lara tidlig i tenårene. For Lara hadde det også temmelig miserabelt hjemme. De respektive problemene deres hadde styrket vennskapet mellom dem. På mange måter hadde hun det lettere enn Lara, for hennes egen mor var i det minste fremdeles i live. Ikke hadde hun en far og en stemor som rottet seg sammen mot henne og oppførte seg som om de ikke tålte synet av henne heller. Evie visste at moren hennes ikke hatet henne; hun var bare ikke førsteprioritet i livet hennes.

Slik som i dag. Vielsen skulle være klokken tolv. Og moren, som holdt på å drukne i arbeid som vanlig, skulle komme kjørende fra Snowdon for å være til stede under seremonien. I telefonen kvelden før hadde hun sagt at det kunne hende hun ble litt sen, men at hun helt sikkert ville være i kirken kvart over tolv. «Jeg går kanskje glipp av et par salmer, men jeg rekker jo det viktigste.»

Evie hadde ikke engang prøvd å protestere. For hva mer kan en datter egentlig forvente seg? Hvis moren hennes klarte å bli værende til den første delen av selskapet etterpå, ville det være en bonus.

Var det rart at hun elsket Bonnie og Ray?

Bonnie ropte opp til henne: «Vil du ha ristet brød og marmelade, Evie? Eller croissanter og kirsebærsyltetøy?»

«Croissanter høres deilig ut.»

«Bucks Fizz?» Det var Marina. «Eller appelsinjuice og champagne i separate glass?»

«Separate glass, er du snill.»

«Moët et Chandon eller årgangs-Bollinger?» Marina tidde litt. «Eller en herlig, musserende cava fra supermarkedet?»

Evie visste at de ekte sakene skulle spares til selskapet etterpå. Hun smilte. «Cava.»

«Flink jente, riktig svar! Gi oss fem minutter bare, så …»

Tenk at om et par timer ville hun ikke hete Beresford lenger. Hun skulle bli Evie Barber i stedet. En del av familien. Det var nesten ikke til å tro.

Den første gangen hun så Joel, var på et utested i Bath. Det var kort tid etter at Barber-familien hadde kommet flyttende fra London – det var femten år siden nå. Hun hadde vært nitten, sjenert og unnselig, og hadde aldri tilhørt den kule gjengen. Mens den tjue år gamle Joel, derimot, hadde vært selve symbolet på kul, uten engang å gjøre noe for det. Han var pen, sjarmerende, sorgløs og impulsiv og hadde trollbundet alle. Evie hadde vært fornøyd med å betrakte ham fra sidelinjen. Hun brydde seg ikke om at han ikke la merke til henne; Joel Barber stilte i en helt annen klasse enn henne.

Men etter hvert som tiden gikk, hadde veiene deres fortsatt å krysse hverandre. Bath var ingen stor by, og det fantes bare et begrenset antall klubber og barer. Ett og et halvt år etter at hun så Joel første gang, var han på vei ut av en pub akkurat idet hun var på vei inn, og ved et uhell hadde han smelt glassdøren rett i ansiktet hennes. Han hadde pent bedt om unnskyldning, forsikret seg om at hun var i orden og insistert på å påta seg skylden, selv om feilen hadde vært like mye hennes som hans.

Og det hadde vært snilt gjort av ham.

Et par år senere hadde noen skumpet borti henne da hun bar noen fulle glass gjennom en stappfull bar, og hun hadde kommet til å helle innholdet i et av glassene nedover skjorteryggen til Joel.

Denne gangen hadde det definitivt vært hennes skyld, og hun hadde bedt om unnskyldning, men han hadde vært veldig hyggelig og forsikret henne om at det ikke spilte den minste rolle.

Rundt et år etter det hadde en venninne av henne begynt å være sammen med en venn av Joel, og de sosiale sirklene deres hadde begynt å tangere hverandre og til slutt overlappe hverandre helt. Han lærte seg navnet hennes og behandlet henne som en god venninne. Det føltes fantastisk, selv om hun mye heller ville ha vært venninnen hans i en annen betydning av ordet.

Men Evie holdt følelsene sine for seg selv. Det hun følte for Joel var hennes og bare hennes hemmelighet. Han stilte fortsatt i en helt annen klasse. Men han knuste i det minste ikke hjertet hennes i tusen biter slik han gjorde med strømmen av pene jenter som passerte gjennom livet hans og hadde et forhold til ham.

Og endte med å angre på det.

Så skjedde det noe veldig overraskende. Da Joel var tjueni, forelsket han seg i en kvinne som var eldre enn ham, og som gjorde det utenkelige og lot ham få smake sin egen medisin: Hun mistet interessen for ham og gikk tilbake til den eldre og rikere elskeren sin.

Joel var fullstendig uforberedt og ble helt knust. For første gang i hele sitt sorgløse liv fikk han oppleve hvordan det føltes å bli vraket. Mange lo ondskapsfullt og frydet seg over situasjonen hans, men Evie syntes synd på ham. Joel gjengjeldte medfølelsen hennes ved å betro seg til henne og dele smerten han følte med henne.

To uker senere havnet de i samme seng. Det var ikke godt å si hvem av dem som var mest overrasket. Men Joel sa at han elsket henne, at han hadde begynt et nytt liv og at hun var den rette for ham. Han var ferdig med drama og krevende kvinner. Det var på tide med en forandring.

På tide med en forandring for ham, og en drøm som gikk i oppfyllelse for Evie. De ble et par, og som ved et under viste det seg at de passet bedre sammen enn noen av dem hadde trodd. De ulike personlighetene deres utfylte hverandre. Evie var ikke lunefull, oppmerksomhetssøkende og overdramatisk. Hun krevde kort sagt ikke så mye av ham, og Joel satte stor pris på det. Kjærligheten de følte for hverandre var ekte.

Og da han presenterte henne for familien sin, var gleden hennes fullkommen.

Ray og Bonnie var de beste foreldrene noen kunne ønske seg, varme og snille og fantastiske på alle måter. Å treffe dem hadde føles som om hun hadde vært stengt ute i kulden i årevis og så plutselig blitt invitert inn i et lunt og koselig hjem med et knitrende bål i peisen. For Evie hadde det vært kjærlighet ved første blikk. Hva mer kunne hun ønske seg?

Etter at Ray nesten hadde jobbet livet av seg i tjuefem år og tjent pengene sine i Londons finanssenter, hadde han kommet til at livet var for kort til å la være å nyte resten av det. Da han og familien bestemte seg for å flytte til Bath, hadde han etablert firmaet MadAboutParties, som leide ut og solgte festartikler, kostymer og karnevalsutstyr. Med Ray og Bonnie i spissen hadde firmaet blomstret og ekspandert. For tre år siden hadde det blitt en stilling ledig i firmaet på akkurat riktig tidspunkt. Evie, som jobbet som sekretær for et ektepar som drev med parterapi og ekteskapsrådgivning, oppdaget at sjefene hennes var i ferd med å skille seg. Atmosfæren på kontoret ble kjøligere og mer ubehagelig for hver dag som gikk. Da Bonnie spurte om hun kunne tenke seg å begynne å jobbe for dem i stedet, hadde Evie grepet sjansen med begge hender.

Og priset seg lykkelig hver dag siden det. Hun elsket den nye jobben sin, der hun hjalp til med alle sider av forretningsdriften. Både i selve butikken og på nettet. Å jobbe sammen med Ray og Bonnie hadde vært en fryd fra første dag.

Døren til soverommet ble slått opp, og Bonnie kom inn med et brett i hendene og en rød rose mellom tennene.

«Vær så god.» Hun plasserte brettet i fanget til Evie, tok opp en vannflaske fra lommen, tømte innholdet i en slank vase og satte rosen i den. «Ta-daaah! Nå koser du deg med frokosten mens vi gjør i stand et deilig bad til deg. Når kommer Kirsty?»

«Kvart over ti.» Bonnie, som var totalt udugelig når det gjaldt både hår og sminke, hadde betalt for at en profesjonell sminkør og hårstylist skulle komme og pynte dem alle tre til den store dagen.

Den neste timen slappet Evie av. Hun koste seg med frokosten og så på frokost-TV før hun tok seg et langt bad. Hun hadde bodd her hos Bonnie og Ray den siste uken etter at hun flyttet ut av hybelen sin i Batheaston. I natt skulle hun og Joel bo på Royal Crescent Hotel, og i morgen skulle hun flytte inn i den lekre leiligheten hans i Bannerdown. Men Bonnie hadde insistert på at hun skulle tilbringe de siste dagene som enslig sammen med dem, og det hadde hun satt stor pris på.

Det banket på døren igjen. Marina, som hadde på seg frottémorgenkåpen sin etter å ha tatt seg en dusj, spurte: «Skal jeg ta på meg brudepikekjolen nå, eller er det meningen vi skal gjøre det etter at vi har blitt dollet opp?»

Evie nølte; dette var ikke hennes spesialområde heller. Men hun visste i alle fall at hun ikke ville at de skulle få maskara eller leppestift på de vakre kjolene. Hun sa: «Jeg tror det er lurest at vi tar dem på oss etterpå. Så vi ikke søler på dem.»

«Du har rett.» Marina pekte på en syltetøyflekk på slaget på morgenkåpen sin. «Vi må jo ikke grise oss til.»

Kvart over ti satt alle tre forventningsfulle i stuen i morgenkåpene sine og ventet på at Kirsty skulle komme.

«Ha, se på dere.» Ray hadde forsynt seg med et glass cava og sto i døråpningen og betraktet dem med et smil. «Er det ikke de tre små griser?»

«Pappa.» Marina skar en grimase mot ham. «Kom deg vekk.»

Han smilte muntert. «Vel, jeg må si at den sminkedamen var verdt sin vekt i gull. Dere ser helt fantastiske ut, akkurat som en gjeng skjønnhetsdronninger.»

«Du skulle ha vært standupkomiker.» Bonnie vinket ham bort til seg og tok en slurk av glasset hans.

«Kirsty er sen,» sa Evie. «Hun skulle ha vært her nå.»

«Det er trafikken. Hun har bare blitt litt forsinket. Ingen grunn til bekymring,» sa Bonnie ubekymret. «Hun er helt sikkert underveis.»