Elin Brend Johansen

22

Alvestad

Lengselens lenker

Elin Brend Johansen

22

Alvestad

Lengselens lenker

De viktigste personene:

Ingrid Alvestad | – | eier av Alvestad
Edvard Ås | – | trolovet med Ingrid
Victoria Alvestad | – | Ingrids datter
Bjørn Anders Alvestad | – | Ingrids sønn
Louise Lysk | – | Ingrids lillesøster
Konrad Borge | – | sorenskriver i Nedre Romerike
Sigrid Borge | – | født Bakken, sorenskriverens kone
Kristoffer Bakken | – | eier nabogården til Alvestad
Klara Bakken | – | Kristoffer, Hanna og Sigrids mor
Hanna Moen | – | født Bakken, gift med Torstein Moen
Charlotte Krüger | – | Ingrids venninne
Christian Krüger | – | fullmektig, gift med Charlotte
John Holmeng | – | den nye lensmannen i Fet
Pauline Holmeng | – | lensmannens hustru
Jeremias Holmeng | – | lensmannens sønn

Slik sluttet forrige bok:

Borges stemme var mørk, og på samme tid iskald. Han så på Jeremias med et blikk som var preget av avsky. Jeremias kunne bare tenke seg til hva som foregikk inne i hodet hans.

– Hva slags løsning? spurte Jeremias.

– Som herr Borge sier, er dette en svært vanskelig sak, men han har gått med på en avtale. Han er klar over at hans hustru er i en meget skjør tilstand, og han engster seg for sin sønn. For Lavrans’ skyld er han villig til å glemme den urett som er blitt begått mot ham, både av deg og av hans hustru. Han vil ikke stille henne for retten, men heller sørge for at hun får hjelp på et sted hvor hun kan hvile ut.

– Min kone har ikke vært seg selv i det siste, og hun har opplevd tragiske hendelser, sa Borge. – Jeg skal sørge for at hun får plass på et sanatorium. Og jeg skal forsøke å tilgi henne. Og Dem, la han til. – Men det fordrer at De forteller meg hvor min hustru er. Det er det eneste som kan gjøre meg medgjørlig og villig til å glemme den urett som er blitt begått mot meg.

Jeremias slapp ut en liten latter.

– Så De vil tilgi henne? Det var vel ikke akkurat det De ga uttrykk for da vi møttes tidligere i kveld. Tilgi meg for måten jeg tar dette på, men jeg kan ikke si at jeg fester lit til det De sier.

– Insinuerer De at jeg lyver? sa Borge oppgitt.

– Alvorlig talt, Jeremias. Sorenskriveren har kommet med et svært sjenerøst forslag, sa faren hardt.

– Dette er en delikat situasjon for meg, sa Borge. – Det som har hendt, bør ikke bli kjent blant folk. Derfor er jeg villig til å løse denne saken på best mulig vis for oss alle. Jeg er ingen ond mann, Jeremias Holmeng. Og jeg ønsker det beste for min sønn.

– Men Deres hustru er De ikke så opptatt av.

– Hva behager? Borge tørket seg fort på pannen med lommetørkleet.

– Jeg har sett hvordan De tar vare på Deres hustru. De slo henne halvt i hjel, har De glemt det?

– De så ikke alt som hendte. De misforsto, sa Borge surt. – Hvis jeg var Dem, ville jeg ta imot tilbudet mitt. Om ikke for Deres egen del, så for min kones. Jeg har forstått det slik at De har fattet godhet for henne. Hvis De vil spare henne for tukthuset, hjelper De henne med å fortelle meg hvor hun er.

Jeremias så på Borge. Mannen var ikke dum. Han hadde forstått at han likte Sigrid og ville henne vel, og at han var bekymret for henne. Det var uvisst hvor lenge Sigrid ville være i stand til å være på flukt fra en mann som hadde ressurser til å finne henne hvor som helst. Han tvilte på at hun ville klare å holde seg i skjul for alltid. Var ikke da Borges forslag noe han burde vurdere?

Døren gikk opp, og en taus sto foran dem. Hektiske roser lyste i kinnene hennes.

– Herr Holmeng, De må komme med en gang.

John satte fra seg glasset og gikk mot henne.

– Er det noe med Pauline? sa han engstelig. – Det er vel ikke hendt noe med henne?

Jeremias hørte ikke hva tausa svarte, for døren hadde alt lukket seg bak faren og henne.

– Jeg forstår nok hva De har gjort, sa Borge plutselig og kom mot ham. Øynene hans var mørke, og stemmen like iskald som tidligere. I øynene hans så Jeremias noe som han ikke hadde sett hos Borge før.

– De er også skyld i dette, og det skal De betale for. Han strakte seg ut etter noe som lå på bordet like ved, før han hev seg mot Jeremias.

Det siste Jeremias rakk å tenke på, var Sigrid.

1

Våren 1876

Sigrid strøk forsiktig over det mørke skatollet inne på værelset hun var blitt vist til i familien Krügers hus. Lange, grønne gardiner hang foran vinduet og sperret dagslyset ute, men til tross for de mørke eikemøblene og det brune, myke gulvteppet, syntes hun værelset hadde noe innbydende over seg. Det var et sted hun kunne føle seg trygg og kunne hvile.

Hun var fylt av takknemlighet for at Sophie Krüger hadde invitert henne inn i sitt hjem og insistert på at Sigrid kunne bli så lenge hun selv ønsket det. Hennes forsikringer om at hun ville hjelpe, virket ekte. Sigrid stolte på henne, så kanskje ville det ikke være så galt å være der en tid, til hun kom til hektene igjen?

Den lille stemmen i hodet hennes hvisket advarende om at hun allerede var på ville veier. Det fantes ikke et eneste sted hun kunne hvile og være trygg. Jo lenger hun ble på ett sted, jo lettere ble det for Borge å finne henne. Han hadde helt sikkert begynt å lete etter henne nå. Og hvis han fant henne …

Sigrid satte seg ned på stolen ved vinduet og tenkte på Lavrans, som var sammen med en av husets tjenere. Sophie Krüger hadde insistert på det også, da hun hadde lagt hånden sin på armen til Sigrid og sagt at hun kunne hvile seg litt før middagen. Hun hadde smilt vennlig og sagt at det ikke var noe bry for tausa å se etter gutten.

Lavrans hadde tatt reisen tilsynelatende godt. Riktignok hadde han vært sutrete innimellom, men det var helst når han ble trett. Det var naturlig, men Sigrid kjente likevel samvittigheten tynge. Hvor langt bort ville de måtte reise før de var trygge, og hun kunne gi sønnen et nytt hjem? Ville de noensinne finne et slikt sted?

Hun skulle ønske hun hadde hatt bekjente hun kunne ha snakket med, noen som kunne ha hjulpet henne. Tanken på å være alene, var det verste, selv om den ikke var like skremmende som tanken på å miste Lavrans. Det var sønnen hun måtte tenke på. Han betydde alt for henne.

Det fristet å bli værende hos familien Krüger, og hun ville takke ja til å bli noen dager, så måtte hun reise videre. Borges vrede ville kunne slå tilbake på Sophie Krüger og hennes nærmeste om han fant ut at de hadde latt henne få bo hos dem. Det kunne hun ikke risikere.

Sigrid presset hendene mot hverandre og forbannet den dagen Borge hadde satt sine bein på soveværelset hennes. Hun var fortvilet over at hun ikke hadde gjort motstand eller løpt fra ham. Hun husket ikke alt fra det som senere hadde skjedd, men dette ene ville hun aldri kunne glemme: Hun hadde følt seg som fastfrosset. Ute av stand til å reagere. Ute av stand til å yte motstand.

Hun lukket øynene, skjøv minnene fra den kvelden bort, som hun hadde gjort så mange ganger før, til et sted hvor hun ikke så lett kunne nå dem. Det stedet hvor hun gjemte alle de tildragelsene ektemannen hadde utsatt henne for; tiden i kjelleren, slagene, ydmykelsene. Det gjorde for vondt å minnes alt. Hva hadde gjort Borge til en slik ond mann? Hvorfor tok ikke Gud affære overfor ham? Dette ville hun aldri forstå.

Da hun reiste seg, strøk hun hendene over de våte kinnene. Sengen som sto midt i værelset så fristende ut. Et hvitt, heklet teppe var lagt over den. Sigrid beundret det fine håndarbeidet, hun visste at det lå timer av nitid arbeid og slit bak et slikt teppe.

Sigrid brettet sengeteppet forsiktig til side, strøk over det. Så kledde hun av seg og rynket på nesen over lukten av egen kropp. Det var en stund siden sist hun hadde vasket seg, og bare tanken på å legge seg skitten bød henne imot, men hun var så trett. Hun fikk heller be om å få vaske seg senere. Nå ville hun forsøke å få litt hvile. Og kanskje ville hun slippe å ha mareritt om Borge denne gangen. Hun kunne i det minste håpe.

– Kjenner du noe? spurte Edvard.

Ingrid strøk hånden over magen, som ennå var flat, men som om noen måneder ville røpe omstendighetene hennes. Han hadde ikke veket fra hennes side etter at han fikk vite at hun bar på hans barn.

Hun la hånden sin over hans og smilte, kjente roen strømme gjennom kroppen. Hun hadde ikke følt det slik da hun ventet Victoria og Bjørn Anders, ikke kjent den samme tryggheten. Med Victoria hadde hun vært redd for at det ville gå som med Lille-Anders, og frykten for fødselen hadde vært sterk da hun gikk med Bjørn Anders. Men den viktigste forskjellen var at hun denne gangen bar barnet til mannen hun elsket, og gledet seg til at hun en dag kunne ønske deres barn velkommen.

– Jeg undres på om det er en gutt eller en pike, sa hun lett. – Og hvem den lille vil likne på.

– Vi får håpe det ikke er meg, sa Edvard fort og trakk til seg hånden.

– Hvorfor ikke? Ville ikke det være fint? Jeg ville likt det. Ingrid smilte mot ham, men så at ansiktet hans hadde fått et dystert preg.

– Du er ikke som andre, Ingrid, sa Edvard. – Jeg unner ingen å gå gjennom det jeg har opplevd, og aller minst min egen unge. Folk er fæle, og et barn som … Han stanset seg selv, hostet i hendene.

– Barnet vil være en Alvestad, sa Ingrid.

– Tro ikke at folk vil akseptere meg og den lille så lett bare fordi vi ekter hverandre. Folk glemmer ikke så lett. Bare se på mor …

– Valborg bar på sine egne sår, sa Ingrid. – Men med tiden vil folk glemme. Når dagene og årene går, vil alt bare være vonde minner. Og ingen skal få gjøre vår unge noe som helst. Jeg vil ikke tillate det.

– Ikke jeg heller, sa Edvard, med en intensitet i stemmen hun sjelden hadde hørt der tidligere. – Om noen så mye som våger å si et vondt ord om denne krabaten …

Trusselen ble hengende der i luften, han trengte ikke utdype den ytterligere.

– Victoria og Bjørn Anders kommer til å bli glade nå som de får en ny lekekamerat. Det blir folksomt på gårdene fremover nå. Hanna Bakken skal snart nedkomme, og odelsgutten til Gran skal gifte seg til høsten. Da blir det nok ikke lenge før det kommer små der også.

– Kristoffer Bakken skal vel også smis i de hellige lenkene snart, brøt Edvard inn.

Lyden av grannens navn fikk Ingrid til å grøsse.

– Jeg beklager, jeg skulle ikke ha nevnt ham.

– Det er best ikke å snakke om ham, sa Ingrid. – Han bor der, vi må akseptere det, men en dag …

Hun stirret nedover jordene. Det var en varm kveld, og hun gikk fortsatt med kjoleermene brettet opp. Hun kjente at sommeren rykket stadig nærmere. Det var en fin tid å gå svanger. Det var litt synd at barnet ikke ville bli født på en lysere årstid. Nå ville det komme rundt juletider, slik som både Victoria og Bjørn Anders. Det ville trolig gå godt denne gangen også, men en fødsel var alltid forbundet med fare, og spesielt når den skjedde den kaldeste tiden på året.

De neste månedene ville bli lange. Ventetiden frem mot fødselen hadde alltid falt henne tung, og vært full av ubesvarte tanker og spørsmål, håp og frykt for fremtiden. Men snart skulle bryllupet mellom Edvard og henne stå. Hun så frem til det etter denne lange ventetiden, endelig skulle hun bli hans! Det var slik det burde ha vært hele tiden, om hun ikke hadde valgt feil den første gangen.

Men hun kunne ikke tenke slik. Hun ville ikke ha vært den personen hun var nå om hun ikke hadde ektet Håkon. Hun ville ikke hatt de samme erfaringene, hendelsene som hadde formet henne og gjort henne sterkere. Dessuten kunne hun ikke tenke seg livet uten Victoria og Bjørn Anders.

– Du er tankefull, skjøt Edvard inn.

– Jeg tenker bare på livet, sa Ingrid fort og så på ham. – På hva det tilbyr oss, og hva vi velger å gjøre med de mulighetene vi får. Hva det gjør oss til.

– Høres ut som noe for dere kvinnfolk, nikket Edvard. – Jeg må en tur bort og høre om det er noe de trenger hjelp til på låven. De er kommet godt i gang på den nå.

Ingrid grep hånden hans og trykket den. Hun hadde aller mest lyst til å legge munnen sin mot hans, men stagget lysten. Det passet seg ikke her ute hvor andre kunne se dem. Hun var ikke så frimodig.

Trykket hun fikk tilbake, fortalte henne at lysten rant sterk i ham også. Det hadde ikke endret seg siden første gang de nærmet seg hverandre i løen. Jo mer hun fikk av ham, jo mer ville hun ha, og jo sterkere glødet det i henne. Edvard fikk henne til å kjenne seg levende på en måte som Håkon aldri hadde klart. Det var noe i hele hans vesen, og i måten han kjærtegnet henne på. Krevende, men samtidig varmt. Ømt, men også bestemt. Han var en mann med mange sider, som uttrykte seg uten mange ord. Hun ble aldri lei av å se inn i øynene hans, som speilet sjelen til mannen hun elsket så høyt.

Pauline kjente ikke lenger smertene som så lenge hadde revet og slitt i kroppen hennes. Det var stille i værelset. Eller var det suset foran ørene hennes som stengte ute alle lyder? Redselen klemte om halsen hennes, gjorde det vanskelig å puste.

– Barnet? Lever barnet? ropte hun. Øynene hennes festet seg på tausa som sto der ved siden av henne, og som for litt siden hadde bedt henne om ikke å presse. Bedt henne vente på doktoren som var på vei. Blikket til tausa var dystert. – Nei! Hun ristet på hodet. Hun orket ikke godta det utenkelige, det som ikke måtte skje. Det som hadde ligget der som en verk i brystet hennes den siste timen, helt siden hun forsto at fødselen var i gang. – Gjør noe! skrek hun på ny. – Det er en ordre. Dere kan ikke drepe ungen. Dere kan ikke …

Det gikk i døren igjen, og den eldre tausa kom inn. Pauline forsøkte å kjempe seg opp i sittende stilling, men eide ingen krefter. Det var som om styrken hadde forsvunnet fra kroppen hennes sammen med barnet, som for kort tid siden hadde levd under hjertet hennes, men som ikke hadde ytret en lyd da det kom til verden.

– Gjør noe, hikstet Pauline. Hun kunne ikke minnes at hun hadde kjent en liknende smerte. Den klemte seg rundt henne, hardere og hardere, og gjorde det vanskelig å trekke pusten.

– De må hvile Dem nå, sa tausa rolig, men bestemt. – Doktoren er her snart.

– Jeg vil se barnet mitt, hikstet Pauline. – Jeg må tale med John. Hent John!

John Holmeng sto utenfor døren, der hadde han stått helt siden tausa hentet ham og fortalte ham om den siste utviklingen. Han sto lent inn til veggen, mens han forsøkte å ta innover seg det han akkurat hadde fått høre.

Han hørte hustruens skrik fra værelset ved siden av. De føyde seg til hans egne stumme skrik. Han hadde ikke kjent et slikt sjokk siden Ovidia forlot ham. Hadde ikke visst at det var mulig å kjenne slik sorg for et dødfødt barn.

Han bet tennene sammen. Var det noe han kunne ha gjort for å forhindre at dette skjedde? Burde han ha forstått hva som var i ferd med å skje og hentet doktoren før? Pauline hadde klaget på tretthet siden morgenen. Hadde det vært et forvarsel?

Tausa kom ut igjen, rød i kinnene.

– Nå må doktoren komme snart. Fruen er i ferd med å få et anfall, sa hun.

John rettet seg opp, forsøkte å hente den styrken og roen han vanligvis var i besittelse av. Men det var vanskelig. Tankene hans gikk tilbake i tid, over tyve år. Da han fikk sin førstefødte, befant han seg på kontoret i sin tidligere bolig. Sigaren lå i askebegeret, og røyken steg langsomt opp fra den. Han erindret ikke hvor lenge han hadde sittet der, før døren endelig gikk opp og tausa kom inn. Smilet i ansiktet hennes hadde sendt lettelsen gjennom kroppen hans. Det ble en gutt, hadde tausa sagt og smilt enda bredere. Og alt står bra til med både mor og barn. Han hadde hatt lyst til å omfavne henne der og da, men fattet seg. Gleden hadde grepet fatt i ham, og de neste dagene hadde han gått rundt som i en rus. Han hadde ikke bare fått et barn, men en sønn. Det var det beste som kunne skje. En sønn som kunne føre familienavnet videre.

– Jeg skal gå inn til henne. Han stålsatte seg og skjøv døren opp. Hørte Paulines skrik enda sterkere nå.

– John? John! Hun hadde sett ham nå, og strakte armene mot ham. Værelset luktet av sykdom og blod.

De hadde bredt et teppe over henne, bare overkroppen hennes var synlig. Og ansiktet, det bleke ansiktet, med strimer av tårer fra de redde øynene. Han så ikke spor av den Pauline han hadde ektet, den som alltid var så sterk.

– Du må fatte deg, sa han med ru røst og ble stående noen meter fra sengen hennes. Han fikk seg ikke til å strekke hånden frem og røre ved henne. I stedet ble han fylt av en dyp vemmelse, og ville aller helst forlate værelset. La det være opp til tausene å ta vare på hustruen før doktoren kom. Hvorfor kom ikke doktoren? Han måtte da være der snart?

– Barnet! hikstet Pauline. – De vil ikke gi meg det. Det gråt ikke.

– Barnet lever ikke, sa John uten å møte blikket hennes. Det fantes ikke noen skånsom måte å si det på, ikke noe som kunne bøte på smerten.

– Nei! Pauline ristet på hodet. – Nei! Det er ikke sant. Jeg vil ikke at det skal være sant. Det var fremtiden!

– Vi kan få andre barn, sa John. – Hvil deg nå, før doktoren kommer.

– Forlater du meg? Hun strakte den ene armen mot ham. – Kaster du meg ut av huset?

John ristet oppgitt på hodet.

– Du snakker over deg, selvsagt gjør jeg ikke noe slikt. Du må hvile. Dette går da godt.

– Hvordan kan du si det? Hun skrek de siste ordene mot ham. – Godt? Ungen vår er borte. Skriket hennes gikk over til ukontrollerte hikst.

John fant det best å trekke seg mot døren igjen, og øyeblikket etter kjente han lettelse over å høre en kjent stemme fra gangen utenfor. Like etter sto doktoren i døråpningen.

– Herr Holmsen! sa han. – Det var godt at De kunne komme, men jeg er redd det er for sent. Han snakket lavt, ville ikke at hustruen skulle høre, men Pauline hadde gitt seg helt over til gråten nå. Han ville rømme værelset, orket ikke bære smerten hennes.

– Jeg skal undersøke henne og gi henne noe å sove på, sa Holmsen fort.

John var lettet over å kunne forlate værelset, samtidig kjente han seg knust av sorg.