Annikki Øvergård

4

Rosemalt

Fullmånens makt

Annikki Øvergård

4

Rosemalt

Fullmånens makt

Personregister:

Rebekka Lie, foreldreløs, drømmer om å bli malerinne

Jens Våler, Rebekkas kjæreste som utvandrer til Amerika

Haavard Lie, bonde på gården Lie i Lilleelvedalen

Nicoline Lie, husfrue på Lie, opprinnelig fra Kristiania

Bertha, den eldste innejenta på Lie

Jensine, yngre innejente på Lie

Margot, budeie på Lie

Jon og Peder, drenger på Lie

Andreas og Ole Krokli, gjetergutter på Lie

Emmanuel, reiser fra bygd til bygd som rosemaler

Tord Gaupli, husmann på husmannsplassen Gaupli som ligger under Lie

Ulf Gaupli, Tords sønn

Kari, eier Bua, stedets landhandel

Kristine, Karis datter

Marthe Lie, husfrue på Søndre Lie

Sigrid, Sevat, Sondre og Eline, barna til Marthe og Sigurd Lie

Slik sluttet forrige bok:

Rebekka ville skrike, men sto som lammet, greide ikke å få frem en eneste lyd. Hun så plutselig for seg moren, som hun hadde sett for siste gang da den iskalde sjøen lukket seg over hodet. Øynene, blikket til moren, det siste og nesten eneste hun husket. Angsten, som klør i hjertet.

Kristine løftet det andre beinet og satte også det på den smale planken. Hun svaiet nå. Øverste del av rekkverket lå like over knærne, og hun sto litt bøyd, fortsatt med begge hender ned mot planken som lå flatt på toppen.

Noe løsnet i Rebekka.

– Nei! Skriket kom dypt fra maven. Hun styrtet frem mot Kristine.

Det ene beinet var prøvende på vei mot toppen av rekkverket. Hun hadde sluppet taket med den ene hånden, vekten var allerede på vei til å tippe over.

Rebekka nådde frem i samme øyeblikk som Kristine mistet balansen og vippet ut over kanten. Hun grep etter kroppen hennes og fikk tak i det hvite kjolestoffet med den ene hånden. Famlet for å finne tak med den andre, men kavet i tomme luften.

Kristines fall trakk henne tungt mot rekkverket.

Selv om Kristine ikke veide stort, var tyngden av bevegelsen kommet for langt og lot seg ikke stoppe.

Kristines hvite kjole ga fra seg en spjærende lyd og stoffet gled gjennom fingrene til Rebekka da Kristine flagret som en skadeskutt engel ned mot fossen.

I det samme lød en faretruende knaking fra treverket, og Rebekka kjente at det ga etter.

1

Rebekka treffer det frådende, iskalde vannet like etter at Kristine forsvinner i dypet. Trykket slår luften ut av brystet. Den stikkende kulden får lungene til å trekke seg enda mer sammen. Men da er hun allerede gått under.

Det isnende vannet strømmer inn i munnen og videre ned i halsen. Refleksen får henne til å svelge. Noe går ned i lungene, kroppen trekker seg sammen i protest. Strømmen fører henne gjennom stryket og opp til overflaten. Hun hoster vann og trekker noen munnfuller luft, før den strie elven igjen lukker seg rundt den iskalde kroppen hennes.

Elven er ikke dyp, men strømmen er stri. Den drar henne i retning fossen. Hun må prøve å komme seg i land før hun tipper utfor.

Klærne er tunge av vann og gjør det umulig å bevege seg.

Angsten er like kald som vannet hun er i, og fyller hodet med skiftende bilder. Hun selv som liten pike, med pen, ny kåpe, blå, gjennomtrukket av isvann, liggende i råken. Bevegelsene i sleden, farens kaving. Hestens hjerteskjærende skrik. Hender som løfter henne opp på iskanten. En duppende frakk i det bunnløse vannet. Morens hvite, fortvilte ansikt før den mørke sjøen lukker seg og hun forsvinner for godt, inn i evigheten. De store, svarte øynene som aldri synes å forsvinne.

Hun skjønner at hun skal dø, og ser seg selv stående iskald foran den tomme råken, ventende. Farens siste rop, at hun skal begynne å gå, mot land. Men hvorfor skal hun det? Mor og far er de eneste hun har, hun kan ikke forlate dem her! Og så, en mørk skikkelse som dukker opp av intet, som bærer henne bort, tar henne med. De svarte øynene som følger henne, ikke fra råken denne gangen, men fra den nattemørke himmelen, fra det blå lyset som kaster sitt skinn på isen. Hun stritter imot. Roper, igjen og igjen. Vil tilbake til far og til mor. Men blir holdt tilbake av faste hender.

Redselslagen kaver hun rundt seg med armene. Nei, hun vil ikke dø, vil ikke drukne, vil ikke under en gang til!

Hun har aldri lært å svømme. Hun har aldri vært i annet vann enn i badestampen hjemme i Hamar, bortsett fra den ene gangen, da hun ble dyttet uti bekken.

Likevel kaver armene rundt som av seg selv i det frådende vannet.

I et glimt ser hun noe hvitt flagre forbi, i samme fart som henne selv. Hun støter mot noe mykt, og på refleks griper hånden fatt. Det er kjolen til Kristine, det hvite stoffet hun holdt fast i da venninnen hoppet, før rekkverket ga etter, og hun selv fulgte med ned i juvet.

Hun klemmer krampaktig i kjoletøyet og drar den livløse kroppen mot seg. Ikke så mye for å hjelpe, som for å klamre seg til et annet liv.

De går under, begge to.

Igjen vil kroppen trekke vannet ned gjennom halsen, ned i brystet. Hun forsøker å stritte imot.

I panikk sparker hun med begge beina, møter bunnen, sparker fra og skyter opp mot overflaten igjen. I det samme blir hun var en grein som henger lavt over elven. Bladverket berører så vidt det frådende vannet. Hun prøver å manøvrere dem dit, men merker fortvilet at vannet drar dem en annen vei, bort fra greinen. Den eneste måten å snu på er å finne bunnen, og sparke fra mot strømmen. Vannet går litt roligere her, og fra seg av angst lar hun kroppen synke mens hun holder pusten og tviholder på Kristine. Med voldsom lettelse merker hun grunn under føttene før hodet går under, og får sparket fra i riktig retning med alt hun har av krefter.

De braser inn i enden av greinen, og hun merker noe skarpt stikke inn i siden. Et øyeblikk er hun redd for at greinen skal ryke, men den holder, og hun klamrer seg fast. I det samme rører Kristine på seg. Hun hoster, og ser forvirret opp på Rebekka.

– Hold deg fast i greinen, skriker Rebekka fortvilet. – Ellers går vi begge i fossen!

Over den brusende lyden, fra det frådende vannet, kommer det fragmenter av musikk fra bålplassen nedenfor fossen.

I det samme er det som om Kristine våkner. Med krefter man ikke skulle ha tiltrodd en skikkelse så spinkel, sparker og slår hun rundt seg, desperat, forsøker å fri seg fra venninnens faste grep. Rebekka skjønner at den sikreste, kanskje eneste måten å redde seg selv på, er å slippe Kristine, la henne gå i fossen, oppfylle hennes fortvilte ønske. Men hun kan ikke gjøre det, kan ikke la henne gå alene i døden. Hun holder fast rundt den desperate venninnen så godt hun kan med den ene hånden, mens hun tviholder rundt greinen med den andre.

Så brister greinen med et smell. Øyeblikket etter styrter de i fossen.

2

Emmanuel satt på en liten høyde sammen med Jon og betraktet de dansende på bålplassen. Det var ikke så mange ungdommer som hadde funnet veien til sankthansbålet, men det var flere voksne der, sammen med barn i ulike aldre. De satt i grupper i utkanten av bålet, på ulltepper og skinn, noen med medbrakt mat og drikke i flettede kurver og konter. Felles for alle var at de hadde pyntet seg, kvinnene i fargerike stakker, kyser og sjal.

Det ble ikke vekslet så mange ordene mellom de to som satt der og så på. Emmanuel satt mest i sine egne tanker, men la merke til at drengen fulgte Jensine med lengselsfulle øyne, en oppmerksomhet som ikke ble gjengjeldt. Det var sjelden hun så i deres retning, og om hun gjorde det, var det ikke til dem hun sendte sine skjelmske blikk.

– Det er ikke så mange ungdommer i bygda nå, forklarte Jon mismodig, mens han kikket seg omkring. Det halmgule håret var omhyggelig kjemmet og hadde nok fått seg en omgang talg eller to, for det sto ikke lenger til alle kanter slik det brukte å gjøre. Skjegget var barbert bort, og han hadde trimmet den lille barten så den sto ut som en liten kost under nesen, og gjorde at den lille haken virket enda mindre. Skjorten han hadde på seg var ren og hvit, og vesten, som ikke var ny, var i hvert fall nylig stelt med. Emmanuel undret seg over hvor gammel drengen var, og gjettet at han måtte være rundt de tjue, kanskje litt mer.

– Flere av de unge er til seters, fortsatte Jon. – Det samme gjelder mange av kvinnfolka. Men det er nå trivelig lell.

Musikken ble besørget av Peder, gammeldrengen på Lie. Trekkspillet hadde sikkert sett bedre dager, men Peder hadde musikken i kroppen og lokket lystige dansetoner ut av det slitne instrumentet. Til tross for at skikkelsen var kortvokst og bred, spesielt over ryggspeil og skuldre, beveget han seg lettbeint og grasiøst. Det grå, tettvokste håret var klippet kort og sto rett til værs som på et pinnsvin. Rundt den brede munnen hadde han et fandenivoldsk glis, og de muntre blå øynene strålte. Jakken hadde han kastet, og armene på den stripete skjorten var brettet opp.

Dansegulvet besto av nedtråkket gress og en hardtrampet sandstrand der bålet flammet lystig opp og jevnlig ble matet med ved.

Emmanuel kastet et blikk på Jensine, som stadig var utpå og lot seg svinge i tur og orden av de få danseglade kavalerene. Hun kastet på det lange, røde håret som flammet som ild i lyset fra bålet. Fletten var løst opp så håret hang fritt, uten kyse, noe mange nok oppfattet som vågalt og aldri så lite usømmelig.

– Hvem er hun andre, hun søte, litt runde med det brune håret? spurte han Jon. – Hun ser ut til å være svært så glad i dansegulvet, selv om hun er noe mer beskjeden i svingene enn Jensine. Ikke mangler hun kavalerer heller.

– Nei, du kan så si. Det er Sigrid det, eldste datter på Søndre Lie. Hun har nok godt av å få lufta seg litt, det blir mange strie tak nå når mora er på setra. Marthe vet du, hun som ble slått av bjørnen.

– Ja, det var nå også en grusom historie. Hvordan har det gått med henne? Jeg hørte hun var med barn.

– Hun er visst på beina igjen, og barnet ser ut til å ha klart seg. Men du vet, helt bra er hun nå ikke. Det er godt det, at hun har Sigrid.

– Ja, det skjønner jeg det må være. Se, nå titter hun på deg. Du skal ikke ta deg en svingom du da, Jon? Du kan by opp Sigrid.

– Jeg vet nå ikke … Jon så unnselig ned i bakken, og begynte å pirke i gresset med en liten pinne som lå der.

– Da får du by opp Jensine, da. Hun ser ut til å være villig nok, sa Emmanuel med lystighet i stemmen. Det grønne skjørtet til Jensine lyste mot den sandete bakken og fikk det røde håret til å virke om mulig enda mer rødt. De to øverste knappene var åpne i den lyse, broderte blusen og viste en fristende, liten trekant med hvit, porselensglatt hud.

Jon vred på seg og kikket ned i bakken igjen uten å svare. Han tok en slurk av flasken han hadde i baklommen, og sendte den over til Emmanuel, som lot som om han tok en forsiktig klunk. Han hadde bestemt seg for å holde seg unna det sterke.

– Rebekka, skulle hun komme? Emmanuel kunne ikke se henne noen steder.

Jon tidde noen sekunder før han svarte. Lot blikket sveipe over bålplassen.

– Nei, jeg tror ikke det. Hun snakket visst om å besøke Kristine. Det er vel heller tvilsomt om hun vil ut blant folk, så de blir nok hjemme hos Kari, tenker jeg.

Emmanuel sukket. Der brast det håpet. Det kjentes likevel godt å vite at det ikke var Ulf hun skulle treffe. Unge, pene Ulf som hadde fått sjalusien til å brenne i hans gamle kropp.

– Ulf da? Jeg ser ikke ham heller.

– Han skulle komme litt senere, sa Jon mutt. – Hvis han kommer da. Man vet nå aldri med den karen. Han måtte innom Gaupli først, for å se til dyra.

Emmanuel kikket seg rundt. Dansen og skinnet fra bålet fikk kinn til å bli blussende røde. Småunger løp rundt og lekte, og i skogkanten sto noen kvisete unggutter og glodde. De hadde vel stukket seg bort for å lure i seg sterkere drikke enn det de var vant til hjemme. Emmanuel måtte smile, mintes godt seg selv i samme alder.

Bak bålet og danseplassen falt Svartfossen ned mot en stor, dyp kulp. Her begynte Svartåen på en roligere ferd ned mot Glåma, den store elven som slynget seg i bunnen av Østerdalen. Svartåen gikk flomstor. Dens spede kilder lå høyt opp mot fjellet der snøsmeltingen ennå pågikk for fullt. Vannet var derfor kaldt som is. Og det var mye av det, veldig mye.

Suset fra stryket og fossefallet kom og gikk etter som vinden skiftet, og musikken og latteren steg og falt.

Emmanuel ble sittende og beundre fossen, som falt rett og vakkert ned i den mørke kulpen. Den var ikke så bred, men nærmet seg høyden på tårnet til en liten kirke, og lyste som sølv under en dyprød himmel. Så vendte han blikket mot de dansende mens han lot tankene drømme om Rebekka. En dansende, lettbeint Rebekka med sitt store, gylne hår.

– Noen falt i fossen!

Utbruddet fikk Emmanuel til å våkne opp og stirre forvirret på fossen.

Skriket som hadde skåret gjennom kunne lett ha gått upåaktet hen, om ikke Jon hadde hatt blikket på fossen i samme sekund.

Noe hvitt og svart hadde falt ned med det frådende vannet og dreid rundt på sin vei ned mot kulpen. Skriket lød et lite sekund, så ble det brått klippet over.

Jon var på beina med det samme og løp ned mot kulpen. Bare sekunder etter kastet han seg ut i det mørke dypet. Det skummet i hvitt der fossen møtte vannet og laget bevegelser som forplantet seg nedover elven. Lenger nede var kulpen stille og mørk, bare med blafrende striper av lys fra bålet.

Emmanuel kom løpende etter, og så Jon speide etter bevegelser ute i vannet mens han svømte med lange tak. Så ble han plutselig borte.

Emmanuel, som ikke var helt ukjent med vann, men en heller elendig svømmer, kunne bare forestille seg hvordan kulden stakk som nåler i den smidige kroppen til Jon. Lungene som trakk seg sammen, kroppen som ville ut av det kalde vannet, mens viljen tvang den videre. Han visste at kroppen ville venne seg til det etter hvert, men at Jon ikke hadde mye tid på seg. Vannet var for kaldt, det ville ikke vare lenge før han fikk kramper.

Så dukket Jons hode til overflaten igjen. Det så ut som han siktet seg mot midten av kulpen, noen meter fra fossen. Den han lette etter ville nok bli ført et stykke nedover elven. Hvor langt var ikke godt å vite. Hvis det lå en livløs kropp i vannet, kunne den ha kommet et godt stykke videre allerede, men den kunne også ha blitt sittende fast i et eller annet.

Under vannet ville ikke Jon kunne skimte annet enn et stort, svart mørke.

Det var som om strømmen begynte å ta tak, den var nok sterkere enn han hadde trodd, selv her hvor det så ut til at elven gikk stille. Men Emmanuel visste at det kunne gå strie strømmer under overflaten, strømmer det kunne være vanskelig, av og til umulig, å svømme mot.

Der han sto og trippet nervøst i vannkanten, uten å la seg merke av det iskalde vannet, kunne han se at Jon med noen kraftige tak fikk kjempet seg forbi strømmene midtveis i elven og over til den andre siden. Der fikk han fast grunn under beina.

Folk hadde begynt å samle seg rundt kulpen. Emmanuel merket seg vagt at dansemusikken hadde stanset. Med ett skimtet han noe uti det svarte vannet, noe hvitt, som ikke var skum. Han prøvde å rope over til Jon, peke, og nå så også andre rundt ham det samme. De ropte og gestikulerte mot Jon, som straks skjønte, og så det som lå der. Han kastet seg rundt, svømte noen seige tak. Dukket under og lot strømmen føre seg mot stedet der folk hadde sett noe flyte.

Jo, det var noe hvitt. Og strømmen førte Jon rett mot det.

Et par sekunder etter støtte han mot det som lå der og duvet. Det så ut til å være en bred kropp kledd i svart og hvitt, men det var noe som ikke stemte. Fra Emmanuels ståsted så den ut til å være livløs. Den duvet i vannet, med ansiktet opp, og hang nok fast i noe, siden strømmen ikke førte den med seg videre.

Så gikk det med et sjokk opp for ham hva han så.

Det var ikke én kropp som lå der, men to. To mennesker som lå tvunnet sammen, som bundet fast til hverandre av dødens groteske hånd.

Han kunne ikke se noe mer der han sto, men noe sa ham at den ene måtte være en kvinne.

Rebekka! Bare det ikke var henne!

Fortvilet vasset han lenger ut i vannet, enset ikke kulden som bet i leggene. Måtte bare se, vite, få visshet om at det ikke var henne, Rebekka, som ikke hadde kommet til dansen. Som kanskje hadde lurt seg til å treffe Ulf i stedet! Kanskje var Ulf den andre som lå der!

Hva i all verden hadde skjedd?

I det samme ble han var en skikkelse som stormet ned mot bredden og kastet seg ut i vannet. Det var noe rovdyraktig over den mørke skikkelsen, som et stort, smidig kattedyr.

Som gaupa han hadde sett her om dagen, på veien til Gaupli.

Det var Ulf.