Britt Karin Larsen

Det synger i lauvet

Britt Karin Larsen

Det synger i lauvet

I

Fullmånen, den stillfarne veiviseren, har den ikke gitt både skjønnhet og håp, ja reddet liv? Hvordan kan den vekke uro og sorg? Er det fordi den en natt kan bli for vakker, for nær for den som har måttet klare seg uten det vakre en stund?

Brått seiler den fram fra skyene en natt i april og gir de som har ventet beskjed om at nå må det skje, etter mildværet kommer frosten og nå ligger skaren blank og hard nok til å bære en våryr bjørn og dermed også to menn med en kiste, nå kan det ikke utsettes mer, dette som så lenge har måttet vente på brukelig føre.

En skarp, raslende lyd av treverk mot skare, av ski og slep over blåis og snø der et følge er på vei, to levende og en død, som skulle vært fraktet i verdighet, men skaren innbyr til noe annet, i nedoverbakkene huies og bannes det:

– Men brems, så satana, ellers knuses faenskapet!

– Jeg bremser det jeg kan, og perkele, du banner ikke ved kista til han som var hjelpsom og snill mot alle!

Den siste stemmen er ustø, på gråten, det er drengen på Tunturi som i to uker har vært alene med sin døde husbond i det økende mildværet og nesten har blitt gal av det før skaren kom og Oluf i Grønnåsen kunne hjelpe til. Den dødes bror i Amerika er ikke varslet i saken, og den døde etterlot seg heller ingenting uten et gammelt gevær og et hjørneskap som handelsmannen snart ville komme og hente som oppgjør for de siste årenes gjeld.

Før var det bruket man kom i gjeld til, nå da det er nedlagt er det skogselskapet eller handelsmannen. Da Tunturigutten hogg seg i foten og ikke kunne drive i skogen mer måtte han ha hjelp for å bli boende, og den tilbakestående drengen har nøyd seg med litt mat og noen klesfiller som lønn. Slik slapp de begge unna fattiggården, så lenge det varte, men etter dette, hva blir det etter dette?

Rene lyse dagen er det mellom trestammene, så sterk er månen denne natta, og så levende blir skyggene at drengen skvetter til rett som det er. Føret er farlig godt for folk med en kiste å holde styr på, som lever sitt liv og danser sin egen dans over kuler og kneiker. Gutten bakerst tverker og holder igjen det han kan, tvekroket og gråtferdig, for Tunturigutten var aldri slem mot ham, og har ikke fortjent en skyss som dette.

Et smell mot en trelegg, og så en annen trelegg, men kista er solid, den holder, den er spikret av planker som Tunturigutten hadde tenkt skulle bli en seng om det noen gang kom et kvinnfolk i huset, men siden kvinnfolket aldri kom ble plankene til en kiste.

Et tredje smell, verre enn de andre, nå blir drengen så skjelven at han må sette seg ned, og Oluf får visst medlidenhet med ham, for nå kommer han bakover med den flasken de har på deling, uten styrkedråper går det knapt an å legge ut på en ferd som dette.

– Ta deg en støyt nå, snart er det verste over!

– Men det bratteste er igjen!

Stedet hvor kista må løftes og fires ned på høykant, der vil de trenge minst to drammer hver, men i ærend som dette skal det gjerne mer til før drammene hjelper, kanskje blir flaska tom før de kjenner noe som helst, og Tunturitorpets første og siste dreng stirrer skremt på månen.

– Nå har den flyttet seg, nå står den og glor der den ikke skulle stått, det må være satans verk!

– Det er bare vi som har snudd oss, din tulling … Ta i nå, så kommer vi kanskje fram til i morgen tidlig … Vi får håpe skaren holder over Mørkmyra.

Gutten stirrer ennå på månen.

– Jeg hjalp til med slåtten på Mørkmyra, jeg, da Lina på Mostamägg ble alene, hun kalte meg aldri tulling. Men du snakket stygt om svigermor din, du, Lina som var så snill!

– Jaså. Ta i nå!

– Nå er hun død. Alle dør.

– Vi skal også dø, murrer Oluf. – Men ikke her, ikke nå i natt, for helvete. Så kom igjen, etterpå kan du være stolt, det er ikke alle som har fraktet en kiste ned fra Tunturi, det kan du jo si til kvinnfolk du treffer på Torsby marked, så kanskje du blir forlovet, når de skjønner hva slags kar du er, det er ikke alle som ville greid noe slikt!

En grense som ikke er annet enn en strime i skogen hvor det vokser litt småkratt i stedet for høye trær, hva kan den stenge for, hva har den makt til å holde inne eller sperre ute, der den løper knapt synlig mellom mennesker som har sin slekt, sine veier og bosteder på begge sider?

To søstre fra Suomägg-slekta har giftet seg med to brødre fra Mortensberget, den nærmeste finnegården på norskesiden. Brødrene er deres egne firmenninger, gården på norskesiden ble grunnlagt av deres felles tippoldefar, mens Suomägg ble ryddet enda lenger tilbake, av tippoldefarens halvbrors mor, alle navnene kan de ramse opp, med nedstigende linjer og sidelinjer, helt til gården i Savolax, som de forlot for tre hundre år siden.

I det fremmede de kom til ble tilhørigheten og slekten mer viktig enn noen gang, og slik er det fremdeles, for ennå bor de her som fremmede, som innflyttere i to land de ennå ikke kjenner noen tilhørighet til.

– Men skogen ville de helst brent ned for å kunne dyrke jorda, skogen kjenner de visst tilhørighet til! murres det i bygdene.

I den siste krigen mellom de to landene ble det også murret, at de manglet fedrelandskjærlighet, så lite lystne som de var på å delta i kampene. Ja, da et svensk kompani gikk inn i en stue på norsk side, for i krigens navn å rekvirere det som fantes av mat og våpen, hadde en finne i kompaniet ikke greid å holde tårene tilbake, ble det sagt, siden det var hans egen brorsønn som bodde der, og brennevinsflasken han som soldat hadde fått for å mote seg opp hadde han satt for munnen og drukket opp der og da.

Den eldste Suomägg-jenta Maja hadde truffet Morten fra Mortensberget på stuedans og så ble hun gift og bosatt i Nörrje. Etterpå var søsteren Lisbet kommet på besøk for å hjelpe til under myrslåtten, der traff hun den eldre broren som gikk med truger i myra og svingte ljåen, dermed ble det et bryllup til, men Emil fra Mortensberget ble med over grensen til Suomägg i stedet, til en nyere gård et godt stykke ovenfor den gamle. Til huset kjøpte de bilder av blomsterpresten, et med en prestekrage på og et annet av en rosenhage.

– Det blir vel de eneste rosene jeg får se, for de jeg setter i jorda her, vil jo ikke leve! klagde den nygifte jenta. – Ingen blomster vil leve her på skogen.

Han protesterte, engene var jo fulle av blomster før sankthans og de flammerøde hageliljene grodde som ugress, andre sorter også, men fikk de nok av blomster her i livet, kvinnene?

Ofte når de gikk fra gamle Suomägg og opp til det andre som lå høyere ble de slått av hvor mye varmere det var der oppe, men Emil fra Mortensberget hadde en forklaring på det også.

– Det er bekken ved Suomägg som det gufser kaldt av.

– Jamen vi har også en bekk, innvendte Lisbet.

– Så er det fordi vi er så glade i hverandre da, at vi blir varme! lo den nygifte gutten fra Nörrje. – Du skal se det er slik det er!

Nå er det vinter og bekken er islagt både ved gamle og nye Suomägg, men likevel kjennes det varmere ved det nye.

De har bodd der i flere år, og forelskelsen er ikke like het som før, men fremdeles føles luften varmest. Ektemannen har fremdeles en forklaring på fenomenet: – Det er fordi vi krangler og slåss så mye, det, at det aldri blir riktig kaldt, det må jo du begripe.

*

Det sies at det som en gang fantes aldri blir riktig borte, selv om øyet ikke lenger er i stand til å se det, at om mennesker forsvinner og minnene dør med dem kan det igjen bli synlig for nye slekter, om de gir seg selv stillhet nok og tid nok til å lete, ja, så finnes det der, ennå, det som hendte for lenge siden.

Det lysner en slette mellom trærne på den norske siden av grensa, der pleide Taneli fra Mostamägg å la hestene beite før han drev dem videre. Den er ikke gjengrodd, kuene fra Mortensberget beiter der nå, men gjeterjentene der får av og til høre at om de ikke passer på kuene vil røveren fra Mostamägg komme og ta dem.

Så kan de voksne senke stemmene og mumle seg imellom, at om han ble kalt en røver, så var det drapsmann han var.

– Drapsmann, ja, men ærlig var han! Det var jo en voldtektsmann han tok.

– Han drepte visst en annen før den tid …

– I fylla, ja, uten å mene det, uten å vite det! De ungene han gjorde farløse betalte han for i alle år, så noen velstand ble det aldri på Mostamägg, samme hvor mange hester han solgte og samme hvor mange bjørner han skjøt! Selv fikk han ingen hest før han lå på sitt siste, en gammel fjording som Lina leide inn i stua til ham, i gulvplankene er det spor av den!

Lave stemmer om kvelden i rommet hvor gjeterjenta også kan lytte, de snakker om så mye, og med så hviskende stemmer, men noe hører hun likevel. Om spøkelseshesten fra Suomägg snakker de enda lavere, hesten som ble drept av en kone rasende over eierens utroskap, ennå kan man høre hovene dundre langs stiene, og kjente ikke også gjeterjenta bakken dirre under seg en gang hun satt og hvilte og øvde seg i de ti bud? Men de voksne hadde også sagt at det ikke var noe å være redd for om hun skulle komme til å se eller høre uforklarlige ting, for de var aldri farlige, disse tingene. Og det som var farlig i skogen fantes jo nesten ikke mer, hun slapp å blåse i luren for å skremme den brune eller den grå. Det eneste farlige var myra, den store Hevosso, men så langt hendte det aldri at kuene forvillet seg, selv om hun av og til kunne bli redd for det når hun så at noen var borte, det vokste så mye godt på den andre siden av grensegata, det var så fort gjort. Og stemmen kunne skjelve da hun lokket på dem da, men så kom de alltid til slutt, det hendte heldigvis aldri, det hun var aller mest redd for.

Men i gamle dager, da skogen var full av ulv og bjørn, da var det verre å være gjeterjente. Da hendte det at en sto hjelpeløs og så ulven ta en sau, kaste den over nakken og slepe den vekk, eller bjørnen kom like inn i kuenes flokk, om den var sulten nok. En bjelleku hadde en gang gått til motangrep da en liten bjørn kom farende, og greid å skremme den vekk, og en gjeterjente hadde også greid å berge kuene ved å slå bjørnen over snuta med en kjepp og bruke en forferdelig munn, ja, bjørnen hadde nesten sett skamfull ut da den lusket vekk, ble det sagt. For om jentene manglet gjeterguttenes fysiske styrke, så kunne de bli like sinte, ja enda sintere.

– Hun var en Ampiainen, hun var av vepseslekt! ble det ledd da man snakket om denne jenta.

Nå er hun selv av Lehnmoinen, kuslekta, som skal være mer saktmodige, og Koamägg kalles det der hun kommer fra, men hun kan også bli sint, som da gamlekona i huset som var litt for glad i det sterke hadde glemt å lukke grinda og sønnen trodde det var den nye gjeterjenta som hadde vært uforsiktig så sauene hadde rømt. Da hadde hun med bankende hjerte møtt det olme blikket og svart:

– Jeg glemmer aldri å lukke grinder, men så drikker jeg ikke heller! Husbonden kunne nok heller lete blant dem som drikker for mye!

Da var han blitt rød i ansiktet, for det var hans egen mor det dreide seg om, men han hadde senket blikket og sagt:

– Nå vel. Pass bare på heretter, så!

Ungkona er snill, heldigvis, og lærer henne både spinning og veving og slikt hun kan få bruk for senere i livet, men om bestefaren fra Suomägg som ble straffet for sin utroskap på den styggeste måten noen kan straffes på, ved at kona ved hjelp av sin puukko frarøvet ham hans manndom og deretter slo i hjel hans kjæreste hest med øksehammeren, er det bare tjenerskapet som snakker.

Bare en gang hadde ungkona snakket om bestefaren, da hun hadde spurt gjeterjenta hvor hun hadde den vesle fine neverkonten fra.

– Det var bestefar som lagde den til meg før jeg skulle hit og gjete! svarte jenta stolt, og da hadde husmoren vendt seg vekk med tårer i øynene.

Var det fordi hun selv aldri hadde sittet på noe bestefarfang? Fordi Suomägg-Heikki etter hendelsen var blitt holdt i forvaring et annet sted resten av livet?

Hun visste ikke om hun våget, men hadde likevel spurt, hviskende, om husmoren kanskje aldri hadde hatt noen bestefar.

Da hadde hun vendt seg mot jenta og sagt stille:

– Jo, jeg hadde nok det en gang, jeg også. Men jeg fikk aldri kjenne ham … alt jeg vet er at han lagde ting av never som til og med kongen ville ha … ja, så flink var han, at han var kjent over hele Sverige og Nörrje med … Men nå må du hjelpe meg å klippe opp disse fillene, for du vil lære å lage fine ryer, vil du ikke?

*

Det ligger ei dørhelle foran et hus som er så stor og jevn og fin at den overgår hellene både på Lauvåsen og Valkola, det er dørhella Olufs far bar opp til Grønnåsen på sin egen rygg.

Om faren Jussis karsstykke har Oluf fått høre hele sitt liv, selv om han også er bred over ryggen har kreftene hans aldri kunnet måle seg med farens.

– Jussi var sterk i kroppen, men veik i hodet!

– Han var ikke veik i hodet, han var bare så altfor snill!

– Så hadde han til gjengjeld et troll til kjerring!

Lave stemmer, de tror kanskje ikke Oluf hører, men om han ikke har farens krefter er ørene gode nok. Han husker godt morens stemme, den som kunne være så vennlig mot fremmede var ofte irritert når den rettet seg mot faren. Men slik er det jo overalt, blir en kvinne noen gang fornøyd med mannen hun giftet seg med? Hans Märta er da sannelig heller ikke myk i stemmen hver gang hun henvender seg til ham, for da er det gjerne noe han skulle ha gjort som han ikke har gjort, gjort på en gal måte eller glemt.

Elin på fem sitter på steinhella i solskinnet, hun var opptatt med konglene sine for litt siden, de var jo kuer det hastet med å bygge båser til, men nå ser hun at maurene hun drepte på hella dagen før har fått et teppe, en fin haug av sand og barnåler over seg, fraktet dit av andre maur.

– Far! Det har vært begravelse på trappa!

– Ja … det er ulykke på ulykke …

Tunturitorpet står tomt nå, folk mener det spøker der, så ingen andre vil flytte inn. Kanskje Tunturigutten ikke får fred, etter den skyssen han måtte gjennom for å komme i kristen jord. Oluf har heller ikke følt seg bra etter den turen, det satte seg noe i ryggen som han ikke er blitt kvitt, ja, så ille var det at Märta måtte hente ned de siste høylassene fra myra etter at skaren var gått i oppløsning. Da hadde hun tatt på seg buksene hans og stampet av gårde med kjelken på slep i den råtne snøen.

Å se det vesle kvinnfolket ta mannsklær på seg for å gjøre det som han ellers satte sin stolthet i å greie var vondt. Han visste at moren hennes hadde gjort det på samme viset, da hun var uten noen til å hjelpe seg, men tro om Lina i sin tid ikke hadde hjelp av vondmannen selv for å greie ting? Ikke engang da hun var nær ved å drukne i myra hadde hun bedt til Gud, ble det sagt, så hvem var det da hun hadde bedt til?

En unge hadde han og Märta også mistet nå på forsommeren, den vesle gutten ble født for tidlig og levde bare noen dager. For to år siden mistet de også en jente i kikhosten, den jenta var så vakker, og Oluf hadde vært så knust av sorg at Märta måtte trøste ham:

– Tilda vår var nok for god for denne verden, så derfor ble hun hentet! Den herre Jomala har en mening med alt!

Herrens mening, hvem kunne alltid skjønne den, ubegripelig var den for et vanlig menneske, ofte? Eller kunne Gud mene at de hadde nok med Elin og den to år eldre Per?

Det er spådd nye tider, men disse nye tidene, hva annet kommer de med enn nye herrer og nye treller? I skogen kan man nok kjenne øyeblikk av frihet, slik også noen kan kjenne den dagen de forlater den, og kanskje den første dagen et helt annet sted, til man skjønner at det som kunne likne frihet likevel ikke var det, hva i all verden var nå dette man trodde var så fritt?

Olufs søster Karin har sammen med en venninne flyttet til Christiania der de har begynt på fyrstikkfabrikken enda de er blitt advart mot det helsefarlige arbeidet der. Karins rygg er forkrøplet, men fingrene er desto kjappere, så med akkorden er hun blant dem som kan klare å tjene over ti kroner uka, og har alt fått sydd seg både en ny fin kåpe og en kjole, så hun til tross for den krokete ryggen føler seg ny, nesten pen, de har fått bilder av henne i de nye klærne.

Karin som hadde en sangstemme så vakker at en av skogselskapets herrer ved pjolteren sa at han personlig skulle koste en sangutdannelse på henne, om foreldrene var villige til det, men da pjolterkvelden var over hørte ingen mer om den saken.

Byen som glitrer og lokker de unge, den lokket også Ingrid, men hver sommer kommer hun en tur tilbake til Grønnåsen, og nå skal hun komme med en kjæreste også, det er derfor vesle Elin sitter på steinhella, hun sitter og venter på tante Ingrid og kjæresten.

Og kanskje også tante Annikka vil komme, men det er ikke sikkert, hun er kanskje ikke frisk.

Det er Johannesdag, midtsommerfest, det skal feires med bål på høyden over Mostamägg, som før, selv om det bor fremmede nede på torpet nå.

Etter Linas død gikk restene til skogselskapet, og rett etterpå kom det nye unge folk.

Märta hadde grått da det skjedde.

– Der sviktet vi mamma! Alt strevet hun hadde der, til ingen nytte! Svikere ble vi, både jeg og søsknene mine! Jeg lovte at det aldri skulle bli stående tomt.

– Det er jo ikke tomt, det bor jo noen der …

– Ja, fremmede. Unge folk som visst har tenkt å bære ut røykovnen, den beste røykovnen på hele Finnskogen. Men da skal de nok få angre!

Øynene til Märta, nå var de slik at de skremte ham.

For de liknet Linas. Svarte var de, som om hun skulle lagt disse fremmede for hat, lenge før de hadde gjort noe galt. Like sta som moren var hun også, og nesten like gal etter å danse, ja, like rød i kinnene kunne hun bli i andres armer …

Så hvorfor var det ham hun giftet seg med? Fordi han var den første for henne og tilfeldigvis den som vekket noe hun syntes hun ville ha mer av?

Fremdeles vil hun dette. Samme hvor sint hun kan være på ham på dagtid kan hun smyge seg inntil ham om nettene, og for ikke å vekke ungene nøyer de seg kanskje med kjærtegn, men det klynket hun gir fra seg til slutt kan likevel bli så høyt at ungene vekkes, og en gang kom Elin tassende og lurte på hvorfor moren gråt.

Mens han sitter på steinhella og tenker på dette må han plutselig le, for på Suomägg var det visst en gang slik at ungene trodde foreldrene sloss.

– Det var verre, det! Oj, oj!

Han møter Elins undrende blikk samtidig som han blir var sin egen stemme.

– Hva var verre, far?

– Nei, det … men nå kan du ikke sitte her med konglene dine, nå må du hjelpe mor din å pynte inne, du, det er jo Johannesdagen! Og jeg, jeg må finne to lauvbusker, en til hver side av døra her!

Å finne to små bjørker, det skal visst ikke bli vanskelig, bjørkeskogen lyser grønn langs hele steingjerdet oppover, gjerdet hvor faren og farfaren la stein på stein. Og han selv, han har da sannelig også gjort sitt, samme hvor misfornøyd Märta kan være, han har gjort sitt!

Alt tidlig denne dagen var de i badstua, både store og små. Nå synger fuglene i rogna de har som tuntre og det klemter i sauebjellene i skogen. Men der skifter de plutselig rytme, brått er det en voldsom bjelleklang, noe eller noen har tydelig skremt flokken.

Han reiser seg med lua i hånden, for nå kommer det noen som sauene ikke kjenner, og han ser dem nå, der nede på stien, det er søsteren hans som kommer med en fremmed.

En mann i mørk dress og tynne sko, en bymann hun skal ha møtt på sykehuset hvor hun arbeider.

Vesle Elin er alt jublende på vei nedover mot dem.

– Tante Ingrid! Tante Ingrid!

Jentungens øyne henger både ved tantens vesle koffert og mannens store, som han bærer på ryggen og nesten ser ut til å segne under. Den bleke mannen kan ikke være frisk, slår det Oluf, er det derfor hun har tatt ham med seg hit, er det for å gi ham den grønne skogens luft, og slik pleie ham tilbake til livet?

Ingrid som kunne blitt kone på store Valkola, har hun i stedet valgt seg en mann som kanskje har med seg en smittsom sykdom som sin største gave?

Oppe på tunet setter han kofferten ned før han rekker hånden mot Oluf, som griper den nølende.

Så får mannen et hosteanfall, han står tvikroket og hoster inn i et lommetørkle som han deretter blir stående og stirre ned i.

Hva er det han ser? Blod?

Er det virkelig lungesotten som skal komme til Grønnåsen nå, blir det ingen ende på det vonde? Nesten alt annet har de hatt, men lungesotten har de unngått, i hvert fall til nå.

Mannen har brettet lommetørkleet sammen igjen og puttet det i lommen, nå vil ingen få vite hva han så i det, og Oluf vender seg hjelpeløst mot søsteren sin, som ler:

– Hva er det med deg, alt er vel bra med dere her, håper jeg? Sven har tatt med kaffe og tobakk, han, og fullt av andre ting, så det kan bli midtsommerfeiring, ja, jeg tror nesten det rekker til jul! Og Elin, du får kjoletøy av tante, bare vent til du ser det fine tøyet!

Snart flokker kvinnene seg om kjoletøy og andre kvinneting som trylles fram fra kofferten, slik at Oluf kommer på at han må en tur til den nye naboen, som han har lovt hjelp, midtsommer, kjoletøy eller ikke, så må han holde det han har lovet Jon, den nye mannen på Mostamägg.

Det slår ham at Karin skulle også vært hjemme, er hun allerede blitt syk av fabrikkarbeidet som gir så raske penger, har hun alt fått den fryktede sykdommen fosforet kan gi?

Men uansett må han gå nå, må holde det han har lovt.

*