Sadie Matthews

3

After dark

Løfter

Oversatt av Heidi Bloin Johannessen

Sadie Matthews

3

After dark

Løfter

Oversatt av Heidi Bloin Johannessen

Til

J.T.

KAPITTEL EN

Jeg sitter i en elegant Bentley med rund front, lener meg mot de svarte skinnsetene og ser ut over Sankt Petersburgs snødekte gater gjennom det sotede vinduet. Foran meg sitter sjåføren og den grovbygde livvakten. Det gråsprengte, snauklipte håret deres myker opp de råbarkede skallene deres. Bildørene er låst, tappen på dørlåsen er skjøvet ned i det svarte læret under vinduet. Et øyeblikk lurer jeg på om jeg skal prøve å klore den opp med fingerneglene, men jeg vet jo at det ikke lar seg gjøre. Det er ikke snakk om at jeg kan rømme.

Men om jeg i det hele tatt hadde klart det, hvor skulle jeg da ha gjort av meg? Jeg kjenner jo ikke byen, ikke kan jeg språket, og ikke har jeg penger heller; i tillegg ligger passet mitt i hotellsafen. Jeg har blitt advart om at stedet er farlig. Jeg har fått høre at jeg ikke er trygg, og at jeg derfor ikke under noen omstendighet får lov til å bevege meg utenfor hotellet på egen hånd. Jeg har tatt med meg mobilen min, men jeg vet ikke helt hvem jeg skulle ha ringt. Foreldrene mine er langt borte, hjemme i England. Jeg skulle så inderlig ønske at jeg var der nå, at jeg bare kunne vandret inn på det koselige kjøkkenet vårt, hvor faren min sitter og leser avisen over en kopp te, mens moren min stuller og steller med sitt og forsøker å gjøre tusen ting på én gang mens hun maser på pappa om at han må flytte på beina slik at han ikke er i veien. På komfyren ville det ha stått noe deilig og putret, og fra radioen ville det ha strømmet klassisk musikk.

Jeg ser det hele så tydelig for meg, det er som om jeg kan lukte gryteretten, høre musikken. Jeg får lyst til å storme bort til foreldrene mine og omfavne dem, fortelle dem at de ikke trenger å bekymre seg.

Men de bekymrer seg ikke. De vet hvor jeg er. De tror jeg er helt trygg. Og det er jeg jo. Jeg blir tatt veldig godt vare på.

For godt? Jeg prøver å undertrykke frykten som stiger opp i meg.

Et par blå øyne stirrer på meg. Det vet jeg, selv om jeg ikke ser direkte på mannen som sitter ved siden av meg. Jeg kjenner det laserlignende blikket hans mot huden, jeg er fullt og helt oppmerksom på personen som befinner seg en knapp setebredde unna. Jeg vil ikke at han skal se at jeg er redd.

Denne livlige fantasien din! sier jeg irettesettende til meg selv. Den kommer til å bli din undergang. Du har det helt fint. Vi kommer ikke til å bli her lenge. Vi drar i overmorgen.

Dette burde vært en drøm som gikk i oppfyllelse. Jeg er kommet hit fordi Mark, som er sjefen min og Andreis kunstekspert, er for syk til å reise, men til tross for disse triste omstendighetene er det en helt unik mulighet. Jeg har alltid lengtet etter å se Eremitasjen, se den gedigne samlingen av kunstskatter, og nå er jeg på vei dit, ikke bare til galleriet, men inn i selve hjertet av museet, for å møte en av ekspertene der. Han skal gi oss sin endelige vurdering av det forsvunne Fra Angelico-maleriet som Andrei kjøpte for en stund siden, og som nå er blitt grundig undersøkt. Dette er en reise man bare får oppleve én gang i livet, og jeg burde være fra meg av glede, spent til tusen.

Ikke redd.

Jeg prøver å stagge ordene før de begynner å lage gjenklang i hodet mitt. Jeg er ikke redd. Hvorfor skulle jeg være det? Men samtidig …

Vi ankom i går kveld, landet på flyplassen i Andrei Dubrovskis privatfly. Som vanlig ble alle formaliteter unnagjort raskt og diskré. Jeg lurte på hvordan det kommer til å bli når jeg blir nødt til å stå i kø i passkontrollen igjen, stille meg opp for å gå gjennom sikkerhetssjekken og deretter finne frem til en eller annen fjerntliggende gate for å rekke flyet. All denne VIP-behandlingen kommer til å skjemme meg bort for godt hvis ikke jeg passer på. Vi gikk rett fra flyet bort til en lang, svart limousin – mer prangende enn jeg ville ha forventet av en mann som Dubrovski, men kanskje ting er litt annerledes når han er i Russland – og gled ut på motorveien, hvor vi tok fatt på den korte strekningen inn til Sankt Petersburg.

«Nå, hva synes du om Russland så langt?» spurte Andrei idet bilen suste stille forbi den øvrige trafikken.

Jeg stirret ut i natten, men det var ikke stort å se der ute. Foran meg lå mørket, spettet med oransje prikker, det var lysene fra storbyen som lekket ut over den vidstrakte nattehimmelen over oss. «Vanskelig å si,» svarte jeg. «Jeg kan svare deg på det i morgen tidlig.»

Andrei lo. «Jeg vet hva du kommer til å si. At det er forferdelig kaldt. Tro meg, London kommer til å føles som et tropisk paradis sammenlignet med dette.»

Jeg lo, og håpet at latteren min hørtes overbevisende ut. Helt siden flyturen hadde følelsene mine vært et eneste stort kaos. Andrei, som jeg hadde jobbet for i et par uker, avslørte at han visste om forholdet mitt til Dominic, og at Dominic og jeg hadde gjort det slutt. Likevel hadde han ikke gjort noe forsøk på å ta hensyn til følelsene mine da han fortalte meg at han nå anså Dominic som en fiende. Og så uttalte han de tre ordene, de som en gang hadde snudd opp ned på livet mitt.

Ikke mer narrespill.

Det var de samme ordene som var blitt hvisket inn i øret mitt av mannen som hadde elsket lidenskapelig med meg i mørket under en fest i katakombene. Jeg hadde hele tiden overbevist meg selv om at det var Dominic, men nå var jeg plutselig redd for at det kunne være Andrei allikevel. Problemet var at jeg hadde vært nærmest bevisstløs fordi jeg sannsynligvis var blitt dopet ned av Anna, Andreis tidligere elskerinne og ansatte, hvis lidenskapelige følelser for Dominic hadde skapt en god del problemer for oss.

Bare tanken på den kvelden og den underlige underjordiske festen fikk det til å knyte seg i magen min.

Hvis jeg hadde elsket med Andrei, hadde jeg også vært utro mot Dominic, enten det var bevisst eller ei. Og hvis Andrei er av den typen som utnytter kvinner som helt åpenbart ikke er seg selv, hva annet er han da i stand til å gjøre?

Jeg kastet et raskt blikk bort på Andrei, som hadde vendt blikket bort et øyeblikk for å lene seg frem og mumle noe på russisk til livvakten. Han var som vanlig tiltrekkende og litt skremmende på en og samme gang, med sine brede skuldre under den mørke frakken, de store, sterke hendene, og den faste, muskuløse kroppen som en skreddersydd koksgrå dress i ull gjorde lite for å skjule. Ansiktet var furet, øynene gjennomtrengende og blå, munnen alvorstung, med en trassig, fremskutt underleppe. Til tross for kjærligheten jeg følte for Dominic, hadde jeg innimellom kjent et snev av tiltrekning overfor ham, det var noe med utstrålingen hans som utløste det i meg. Jeg kunne ikke fordra at han hadde en slik innvirkning på meg, men samtidig var det ikke noe jeg kunne kontrollere. Kanskje var det også derfor jeg var så bunnløst fortvilet over tanken på at jeg hadde hatt vill og lidenskapelig sex med ham inntil den kalde steinveggen nede i hulen: En del av meg visste at jeg ønsket det, til tross for at jeg prøvde å overbevise meg selv om det motsatte.

Det var ikke som om han hadde gjort noe jeg ikke ville. Han hadde spurt meg om jeg hadde lyst, og jeg hadde så å si tryglet ham om å bli knullet så hardt som mulig. Det hadde i aller høyeste grad vært frivillig fra begges side.

Men så var det denne lille detaljen som dreide seg om hvem han var. Var han klar over at jeg hadde trodd han var Dominic?

Det var umulig å få svar på det uten å spørre ham, og jeg hadde ennå ikke samlet nok mot til å stille ham den slags type spørsmål.

«Hva er det, Beth?» Andreis raspende, skarpe stemme bryter inn i tankene mine. Jeg skvetter til. Jeg har glemt at jeg fortsatt stirrer på ham mens tankene mine kretser rundt de siste hendelsene, og forsøker å få det hele til å henge sammen.

«Ingenting,» sier jeg. Jeg gjenvinner fatningen så fort jeg kan. «Er vi snart fremme?»

Det går opp for meg at vi har senket farten og kjørt i snegletempo de siste minuttene.

«Trafikken i Sankt Petersburg,» sier Andrei kort. «Den er kjent for å være helt forferdelig, særlig når snøen legger seg på veiene, noe som skjer ganske ofte, som du sikkert har skjønt. Men jeg tror vi er fremme snart.»

Det er bare så vidt blitt morgen, likevel virker det som om det allerede er kveld, med de tette, grå skyene, tunge av enda mer snø som laver ned over oss. Jeg stirrer nok en gang ut av vinduet, og ser at vi er i ferd med å nærme oss en bred elv, og på den andre siden ligger en rekke helt utrolige bygningsfasader: en samling av barokke slott, med hundrevis av vinduer som glitrer i mørket, tett i tett, atskilte, men likevel en enhet. De overskygges av et palass som er så enormt og intrikat utsmykket at det ser ut som om det er tatt rett ut av en film eller en eventyrbok.

«Eremitasjen,» erklærer Andrei stolt. «Sannsynligvis verdens vakreste museum. Har du sett noe så storslagent, noe så vakkert?» Han peker mot det største og mest barokke av alle slottene, med sine lange rader av hvite søyler og mørkegrønne vegger mellom alle vinduene. «Det der er Vinterpalasset, der tsarene bodde. Derfra regjerte de over 125 millioner sjeler og en sjettedel av verdens overflate. Imponerende, ikke sant?»

Han har rett, det er et praktfullt syn. Et øyeblikk ser jeg for meg at jeg er Katarina den store, og at jeg kjøres i en overdådig vogn til det spektakulære hjemmet mitt, som er fylt av fantastiske kunstverker som jeg har samlet sammen. Så kommer jeg på hvordan det må ha vært å være en helt vanlig russer, avskåret fra det luksuriøse overklasselivet der inne, og som ikke kunne gjøre stort annet enn å streve og slite for føden, eller bli belastet med ekstra skatt for å betale for den praktfulle kunsten på palassets vegger, uten å noen gang få muligheten til å se den.

Men tidene har endret seg. Dette er nå offentlige bygg som er tilgjengelige for alle. Alle kan nyte den vakre bygningen og skattene som befinner seg der inne.

«Nå, hva synes du?» spør Andrei ivrig.

«Det er helt fantastisk.» Jeg klarer ikke å si noe mer, jeg er helt overveldet. Vi krysser elven og nærmer oss Vinterpalasset ved elvebredden, før vi stopper ved en stor smijernsport som er lukket. Like etter kommer en mann ilende til for å åpne den. Han vinker oss inn, og vi triller sakte inn på en gårdsplass med et hageanlegg i midten, dekket av snø, og nakne, svarte trær med hvitlessede grener som lager skarpe konturer mot murene. Porten lukkes bak oss.

«Døtrene til tsar Nikolai 2 pleide å leke her,» bemerker Andrei idet bilen svinger inn og stanser foran en overdådig inngangsdør. «Tenk, fire små storfyrstinner som springer rundt omkring, ler, kaster snøballer på soldatene som beskytter dem. Uten å ha noe som helst begrep om den sørgelige skjebnen som venter dem.»

Sjåføren er allerede ute av bilen og åpner døren på Andreis side. Jeg grøsser idet den isnende luften strømmer inn i den varme bilen, og skyver vekk tanken på hvordan det gikk med barna.

Jeg tar på meg hatten og hanskene mine mens sjåføren går rundt for å åpne for meg. Han hjelper meg ut på den islagte gangveien og geleider meg bort til Andrei, som står og venter.

«En privat inngang,» sier han, med antydning til et smil om munnen. Han smiler så sjelden, men selv denne lille anstrengelsen mykner de grove trekkene og det iskalde blikket. «Det er sånt som kan ordnes, vet du.»

Stedet er visst ikke tilgjengelig for alle likevel. Penger er fortsatt det som skal til for å komme seg inn der hvor andre får beskjed om å snu.

Døren går opp, og en mann kommer ut. Han er middelaldrende, kledd i en stor, svart frakk, pelslue og støvler. Han smiler, har små øyne med kråketær bak et par briller med kraftig innfatning. Han omfavner Andrei, og ønsker ham velkommen på overstrømmende russisk. De snakker en stund mens jeg prøver å skjule at jeg skjelver, til tross for den varme kåpen min. Jeg ser misunnelig bort på den heldige sjåføren, som sitter trygt og godt i den varme bilen.

Plutselig slår Andrei om til engelsk idet han gestikulerer mot meg. «Og dette er Beth, kunstrådgiveren min. Hun var med da jeg kjøpte kunstverket.» Han tar seg ikke bryet med å fortelle meg hvem mannen er, men jeg regner med at han må være en betydningsfull person ved museet.

«Frøken Beth.» Mannen snakker engelsk med sterk aksent og ønsker meg velkommen med et bukk. «For all del, la oss gå inn. Jeg ser at du fryser.» Vi følger ham inn i palasset. Jeg gisper høyt med det samme vi kommer inn. Ingen av de andre lar seg affisere av det praktfulle interiøret, de er tydeligvis vant til det, men jeg blir fullstendig satt ut av hvor overveldende det er. Her er det marmorgulv, forgylte lysekroner med krystallprismer, utsmykkede speil, praktfulle malerier i digre, forgylte rammer – alt er et eneste stort fargehav av fantastisk, glitrende, overlesset dekor.

De to mennene foran meg begynner å snakker russisk igjen, og jeg følger etter dem mens jeg forsøker å suge til meg alle inntrykkene. Her er jeg, i Vinterpalasset i Sankt Petersburg. Jeg ser ingen andre, så vi befinner oss sikkert i en privat del som ikke er tilgjengelig for publikum. Snakk om å være heldig … likevel er jeg kjempenervøs. Jeg befinner meg på et fremmed sted, i et gedigent palass, uten at noen har den ringeste anelse om hvor jeg faktisk er.

Andreis kollega snur seg mot meg med et smil. «Er det første gangen du er her, frøken Beth?»

Jeg nikker. Jeg skulle ønske han kunne la være å kalle meg «frøken», men jeg vet ikke hvordan jeg skal si fra på en høflig måte.

«Det er stort, ikke sant? Det finnes femten hundre rom i dette palasset, og et hundre og sytten trapper. Ikke gå deg vill, er du snill, det kan bli vanskelig å finne deg igjen!» Han ler og snur seg mot Andrei igjen.

Av en eller annen grunn synes jeg ikke tanken på å bli forlatt her er like morsom som han ser ut til å synes.

Vi går videre. Mennene foran meg holder et raskt tempo, og det er så vidt at jeg får med meg de overveldende omgivelsene og de vakre maleriene som henger på veggene mens vi passerer dem. Vi går opp en stor, mørk eiketrapp til andre etasje og deretter gjennom en rekke ganger før vi endelig kommer frem til målet, som viser seg å være en stor, blank tredør med et forseggjort bronsehåndtak og navneskilt.

Guiden vår skyver den opp med en feiende bevegelse. «Vær så god, stig på!»

Han viser oss inn i et storslått rom, der det vanlige kontormøblementet står i grell kontrast til det forgylte taket, de gedigne lysekronene og de store vinduene. Veggene er dekket av rød silke, og enorme malerier i forgylte rammer gløder mot dem. Jeg legger merke til et stort staffeli i det ene hjørnet. Det står et lerret på det, dekket av et klede.

Vennen vår begynner å snakke russisk igjen, men Andrei holder opp en behansket hånd og rister på hodet. «Nei, Nicolai. Engelsk, er du snill, av hensyn til rådgiveren min her.»

«Selvsagt, selvsagt!» Nicolai smiler til meg, åpenbart ivrig etter å behage. «Engelsk skal bli.» Han gir tegn til at vi skal sette oss ned på de enkle, svarte stolene foran det grå skrivebordet i respatex. «Vær så god, slå dere ned.»

«Vi er ikke kommet hit for å koseprate,» sier Andrei skarpt. «Du vet hva jeg er ute etter. Nå, hva er svaret?»

Nicolai tar langsomt av seg pelsluen, avdekker en blank, hårløs isse, og legger luen fra seg på skrivebordet. Han begynner å kneppe opp frakken mens han rynker litt på brynene. Idet han tar den av seg, sier han: «Bare så det er sagt, Andrei, dette er en av de vanskeligste sakene vi noensinne har vært borti. Ekspertene mine har vært eksepsjonelt grundige i sine undersøkelser.»

Andrei blir helt stille. «Og?»

Jeg gløtter bort mot ansiktet hans. Leppene er sammenknepne, underleppen er skjøvet frem på sitt sedvanlige trassige vis, og øynene gløder. Jeg vet at han har et intenst ønske om å høre det rette svaret. Vi har vært gjennom så utrolig mye på grunn av dette maleriet. Selv er jeg engstelig. Hjertet mitt dunker, og det føles som om jeg ikke klarer å puste ordentlig. Jeg merker at jeg knytter hendene i kåpelommene.

Nicolai har åpenbart sansen for dramatikk. Langsomt henger han frakken over stolryggen og krysser rommet, i retning av staffeliet. Han tar tak i en flik av kledet som dekker lerretet, og gjør en liten kunstpause før han trekker i det, slik at det glir sakte av. Og der står det, i all sin prakt: det skimrende, nydelige maleriet som befant seg i et kroatisk kloster sist jeg så det. Madonnaen sitter fortsatt fredfylt i sin nydelige hage, med barnet på fanget og helgener og munker rundt seg. Det er virkelig et utsøkt maleri, og med det samme jeg får se det, blir jeg styrket i min tro. Det er ekte. Uten tvil. Hvordan kan noe som ikke er et mesterverk, være så vakkert?

Jeg blir overrasket da jeg kjenner et plutselig stikk av uventet vemod. Jeg fylles av noe sorgtungt mens jeg tenker tilbake på hva annet som skjedde i klosteret: den fantastiske gjenforeningen jeg hadde med Dominic. Det var som om forholdet vårt våknet til live igjen, som om båndene ble sterkere enn noensinne. Nå er vi borte fra hverandre på nytt, og denne gangen er jeg redd for at vi aldri kommer til å kunne fylle gapet mellom oss.

Jeg ser ham tydelig for meg, slik han var sist gang vi var sammen, det hele står så klart og levende for meg at jeg ikke kan la være å snappe etter luft. Det vakre ansiktet hans er fylt av sinne og frykt, og øynene hans gløder. Jeg hører ordene hans igjen: «Jeg vil at du skal sverge på at ingenting har skjedd mellom deg og Dubrovski noen gang. Kom igjen, Beth. Sverg på det.»

Men jeg klarte det ikke. Jeg var jo ikke sikker. Og det førte til at vi ble drevet fra hverandre, og at den dyrebare tilliten mellom oss ble brutt. For godt?

Nei. Jeg har ikke tenkt å la det skje. Jeg skal sørge for at det ikke skjer.

Andreis skarpe og ru stemme trekker meg tilbake til virkeligheten. Jeg kjenner en desperat lengsel etter å være sammen med Dominic, og ikke her i dette rare landet sammen med mannen som er årsaken til alle problemene. Dette er rene galskapen.

«Kom igjen nå, Nicolai! Hva er svaret?»

Nicolai tar på seg et par briller og gransker maleriet nøye mens han lager klikkende lyder med tungen. Til slutt sier han: «Penselføringen er praktfull, malingen mesterlig i sine sjatteringer. De matcher nøyaktig det vi ville forventet av Fra Angelicos mesterlige hånd. Alt: komposisjonen, det lineære perspektivet, stilen … Det er så å si perfekt.»

«Så å si?» utbryter Andrei.

Nicolai nikker bedrøvet. «Perfekt, bortsett fra én ting. Pigmentanalysene og analysene av selve lerretet forteller oss at dette verket ikke kan være stort mer enn to hundre år gammelt. Det er en svært dyktig utført, svært fin og svært spennende pastisj. Det er et fantastisk stykke arbeid skapt av et stort talent, men det er ikke malt av Fra Angelico.» Han ser rett på Andrei, som blir stående som fjetret, med likblekt ansikt. «Jeg beklager, Andrei, men det er ingen tvil. Maleriet ditt er en forfalskning.»

KAPITTEL TO

Jeg småløper gjennom Vinterpalasset etter Andrei, som går med store, raske skritt foran meg. Jeg håper han kan veien ut, for jeg aner ikke hvor vi er. Vi har tilbakelagt metervis med korridorer og gått ned minst én trapp allerede.

Femten hundre rom. Hvis han ikke husker veien ut, kan vi bli gående og virre her en god stund før vi finner utgangen.

Men Andrei kan åpenbart veien og holder et drepende tempo, helt til vi når frem til døren vi kom inn gjennom. Han går bort for å åpne den.

«Andrei, vær så snill!» gisper jeg. «Vent!»

Han stanser og snur seg. Ansiktsuttrykket hans er grusomt: Jeg har aldri sett sinne etse seg så dypt inn i et ansikt før, og øynene hans er som gnistrende flint.

«Jeg … jeg … jeg er lei for det!» klarer jeg å stotre frem idet jeg prøver å få igjen pusten. «Jeg vet hvor mye det maleriet betydde for deg!»

Leppene hans kruser seg til et ondskapsfullt flir. «Du og vennen din har kostet meg to millioner dollar,» sier han, med en stemme som er beskere enn noensinne. Jeg pleier vanligvis ikke å legge merke til aksenten hans – han høres mer ut som en amerikaner enn noe annet – men nå er det russiske tonefallet tydelig, som om han ønsker å fremheve forskjellene mellom oss. «Kanskje du skal tenke litt på det, hva?»

Jeg rygger nærmest i sjokk. «Hva mener du?»

«Det er jo du som er kunstrådgiveren min, ikke sant? Du og Mark, sammen? Dere ble med meg til Kroatia som rådgivere i forbindelse med kjøpet av Fra Angelicoen, og det var fordi dere ga meg klarsignalet at jeg kjøpte den forbannede dritten! Snakk om ekspertise.»

Jeg blir målløs. Dette er utrolig urettferdig. Jeg ser for meg Marks ulykkelige ansikt. Han ville ikke at Andrei skulle kjøpe maleriet, men Andrei insisterte. Marks råd var å vente til det ble bekreftet at maleriet var ekte; Andrei hørte ikke på ham. Jeg kan fortsatt høre Marks stemme fortelle om hvordan hele det profesjonelle renommeet hans står på spill dersom det skulle vise seg at maleriet var en forfalskning. Å, herregud, Mark, hvilke følger vil dette få for deg?

Raseriet flammer opp i meg. Andrei kan ikke holde på på denne måten. Han kan ikke bare late som om han ikke overkjørte oss og kjøpte maleriet mot Marks vilje.

«Du vet at det ikke er sant!» roper jeg. Sinnet koker i meg, og stemmen min får et bestemt og forurettet preg. «Jeg kommer ikke til å la deg legge skylden på Mark for dette! Han advarte deg, han sa at du skulle være forsiktig, men du ville ikke høre. Han ville aldri at du skulle kjøpe det maleriet, men du gjorde det likevel. Han som alltid har vært så lojal mot deg, hvordan våger du å vende ham ryggen på denne måten?»

Andrei sier ingenting, men han er blekere enn noensinne, brynene hans rynker seg mens han stirrer på meg.

Jeg koker nå, til tross for at en liten stemme i bakhodet ber meg om å trå varsomt. «Det er din egen feil, og det vet du veldig godt. Du ville så gjerne at maleriet skulle være ekte, at du gjorde akkurat som du selv ville. Er det sånn du holder på? Kaster folk til løvene når ting går galt, i stedet for å ta skylden selv? Jeg hadde aldri trodd det om deg. Men det begynner å gå opp for meg at jeg nok har tatt feil av deg på ganske mange områder.»

Jeg kan ikke tro hva jeg nettopp har sagt. Frykten snor seg rundt magen min og strammer til. Å nei, nå gikk jeg langt over streken.

Han biter tennene sammen, jeg ser det på den stramme kjeven og på måten en av musklene rykker i kinnet hans på. Det ser ut som om han har lyst til å drepe meg. Så, etter en uutholdelig pause, sier han bryskt: «Kom deg inn i bilen. Øyeblikkelig.» Han marsjerer ut, uten å sjekke om jeg gjør som han sier.

Mens jeg følger etter ham ut gjennom døren, banner jeg i mitt stille sinn over min egen ubetenksomhet. Jeg er fullt og helt i denne mannens vold. Det er ikke nå jeg skal gå imot ham – men jeg klarte ikke å la være. Hvis han skal legge skylden på Mark og meg for denne situasjonen, så er samarbeidet vårt over uansett. Men hva om jeg er i ferd med å se en helt annen side av Andrei Dubrovski? Jeg har alltid opplevd ham som dannet og sivilisert, omtenksom – ja, forførende til og med – men under det sofistikerte ytret, har jeg alltid visst at det befinner seg en guttunge fra Moskvas bakgater, oppvokst på barnehjem, og som slo seg opp ved hjelp av hardførhet og viljestyrke, og som er fast bestemt på å lykkes, koste hva det koste vil.

Hvor langt ville han være villig til å gå hvis han var ute etter å hevne seg på noen?

Sjåføren står ved bilen og holder opp døren for meg. Jeg setter meg inn og lurer på hva som kommer til å skje nå. Andrei sitter ved siden av meg. Han er taus, men jeg aner raseriet som buldrer inni ham. Instinktet mitt forteller meg at jeg bør tie stille, og derfor spør jeg ikke engang hvor vi er på vei. Jeg har et intenst behov for å komme meg tilbake til hotellrommet mitt. Jeg må vekk fra ham, slik at jeg kan få tenkt gjennom alt. Bilen kjører av gårde, ut gjennom porten og tilbake over elven. Vi er på Nevsky Prospect, Sankt Petersburgs berømte hovedfartsåre, snegler oss gjennom tett trafikk, ruller forbi et hav av godt kledde mennesker som vandrer gjennom snødekte gater forbi opplyste butikkvinduer. Vi passerer utsmykkede varemagasiner, flombelyste kjøpesentre, ruvende kirker og vakre monumenter. Jeg burde vært i ekstase over å være her, jeg burde la meg fascinere av alle severdighetene, men i stedet er jeg nervøs og ulykkelig, og engstelig for hva som kommer til å skje videre.

Andrei sier ikke et knyst i løpet av turen tilbake til hotellet. Først da vi kommer inn i den prangende marmorlobbyen med de gigantiske krystallysekronene, sier han: «Jeg trekker meg tilbake til rommet mitt. Bare bestill det du vil ha til lunsj. Vi drar igjen klokken to, du må være klar til da.»

«Skal vi hjem?» drister jeg meg til å spørre.

Han sender meg et kort, kjølig blikk. Så får han øye på noe i ansiktet mitt som får ham til å stanse opp og mildne en tanke. «Ikke ennå. Det blir i kveld. Det er noe jeg må få gjort først.» Det er som om han har noe annet på hjertet, men så ombestemmer han seg og legger til: «Klokken to. På slaget.»

Jeg går inn på rommet mitt, glad for å kunne hente meg litt inn igjen etter morgenens dramatikk. Da døren er trygt igjen bak meg, lener jeg meg mot den og puster lettet ut. Så kipper jeg av meg støvlettene, kaster meg ned på sengen og stirrer opp i taket.

«Maleriet er altså en forfalskning,» sier jeg høyt. «Dette er ikke til å tro. Etter alt som har skjedd.»

Jeg lurer på hva Andrei har tenkt å gjøre med det. Jeg er glad jeg ikke er i klosterabbedens sko når han må ta den telefonsamtalen. Men jeg har min egen telefonsamtale å ta. Jeg må fortelle Mark om hva utfallet av Eremitasjens undersøkelser ble, han er nødt til å få vite det. Jeg tenker tilbake på sist gang jeg traff ham, rett før jeg dro til Russland med Andrei. Jeg var innom huset hans i Belgravia for å se hvordan det stod til med ham, og for å få noen siste beskjeder, bare for å finne ut at en stor, geskjeftig og travel blondine hadde overtatt styringen.

«Det er søsteren min, Caroline,» forklarte Mark med en stemme som var spedere enn noensinne. «Hun skal bo her og ta seg av ting i huset.»

«Og du, da?» spurte jeg mens jeg betraktet Caroline, som trampet av gårde for å veilede håndverkeren som jobbet utenfor, med sitt høylytte fornemme tonefall ljomende mellom veggene. Den påtrengende, støyende fremtoningen hennes sto sånn i kontrast til Marks dempede, stillfarende eleganse at jeg hadde vansker med å tro at de kunne være oppdratt av samme foreldre. «Skal hun ta seg av deg?»

Jeg fordøyde fortsatt nyheten om at Mark var syk, og lurte på hvor alvorlig det var, ettersom han i det hele tatt nektet å si hva som egentlig feilet ham.

«Selvfølgelig. Hun kommer til å ta veldig godt vare på meg. Hun er kjempegod på sånt.» Mark smilte, noe som nesten fikk meg til å begynne å gråte. Smilet var ment å virke muntert, men de smale leppene hans som spente seg over det knoklete ansiktet, ble til et stivt glis. Brått slo det meg at tennene og øynene hans virket altfor store i forhold til hodet, svære, gulaktige og usunne.

Han er virkelig syk, tenkte jeg, med noe som kunne minne om forbauselse. Selvfølgelig visste jeg at han var det, men folk blir jo syke stadig vekk, for så å bli bra igjen. Om ikke de da blir sykere og sykere, og deretter enda sykere, for så å …

«Forresten, Beth,» sa Mark, og gjorde et forsøk på å lene seg mot meg i all fortrolighet, uten å finne styrke nok til å få det helt til, «har jeg fortalt deg at jeg skal opereres i morgen?»

Jeg ristet på hodet, håpet at han ikke kunne se at øynene mine var sløret av tårer.

«Jo da, det er meg de prioriterer. Først bærer det inn på operasjonsstuen, og deretter blir det åtte timer på operasjonsbordet. Det kommer til å gå i en fei ettersom jeg kommer til å være i en tilstand som er det nærmeste man kommer å være død uten å egentlig være det. Jeg håper i det minste at jeg ikke dør, det er jo ikke det som er planen.» Mark klukklo over sin egen lille morsomhet. «Så tenk litt på meg når jeg ligger i sykesengen og prøver å komme meg, mens du sprader rundt i Sankt Petersburg – selv om Caroline kommer til å sørge for at jeg blir tatt godt vare på, du trenger ikke å tenke på det.»

Jeg stirrer opp mot belysningen over sengen og innser at jeg har talt de små halogenpærene om og om igjen mens jeg tenker på Mark. Operasjonen må ha funnet sted i går. Det var i halsen, så jeg aner ikke om han vil komme til å kunne snakke igjen, selv om inngrepet anses som vellykket. Herregud, jeg håper at det gikk bra. Jeg har endt opp med å sette så stor pris på Mark, både som venn, som mentor og som inspirasjonskilde for hvordan man skal leve livet sitt. Han er så mye mer enn en arbeidsgiver for meg.

Jeg plukker opp mobilen, og tomlene mine farer over den et øyeblikk, før jeg legger den ned igjen på sengen ved siden av meg. Jeg kommer ikke til å ringe ham og fortelle ham nyheten, ikke ennå. Det finnes ingen skånsom måte å fortelle at Andrei planlegger å gjøre kort prosess med ham – og det er fortsatt en mulighet for at jeg kan redde situasjonen. Jeg har jo tross alt denne mystiske reisen klokken to; kanskje jeg kan nå frem til ham.

Ja, det er definitivt måten å gjøre det på. Jeg skal prøve å appellere til Andreis anstendighet. Jeg er sikker på at han har noe av det i seg. Og så skal jeg vente og se hvordan det går med Mark, før jeg forteller ham noe som helst.

Med den avgjørelsen i bakhodet setter jeg meg opp og funderer på om jeg skal bestille lunsj, slik at jeg er klar til å dra nøyaktig klokken to.

Jeg går ned i lobbyen ti minutter før jeg skal, bare for sikkerhets skyld. Da klokken er fem på to, kommer Andrei skridende ut av en heis, kledd i en mørk blå frakk av silke og kasjmir. Alle i lokalet legger øyeblikkelig merke til ham og retter blikket mot ham, noen diskré, mens andre regelrett glor. Han utstråler en energi som tiltrekker seg alles oppmerksomhet. I tillegg er han spennende å se på: Han er høy, bredskuldret og ansiktet nesten litt kjekt. Det er furete og grovt, og de gnistrende blå øynene setter en ekstra spiss på de markerte trekkene og den trassige munnen.

Det er rart å tenke på at jeg har sett de øynene mykne og bli disige, himmelblå, og at den bistre munnen har trukket seg opp i et smil som bare var ment for meg. Og jeg har hørt den ru stemmen bli mild og hviske underlige løfter og spådommer som faktisk rørte noe i meg, selv om jeg trakk meg unna.

«Fint. Der er du,» knurrer han.

Hyggelig å se deg òg!

Egentlig foretrekker jeg denne versjonen av ham. Jeg takler den grinete, selvopptatte og bortskjemte Andrei. Det er mye vanskeligere å vite hvordan jeg skal håndtere en mykere, vennligere, mer menneskelig og sårbar Andrei.

Slutt. Ikke begynn med det der. Ikke tenk tanken engang.

Akkurat da legger jeg merke til at han ikke er alene. En kvinne står bak ham, kledd i en lang, mørk kåpe og den runde pelsluen som jeg har sett så mange gå med her. Lokker av lyst hår stikker frem fra undersiden av den myke pelsen, og ansiktet er blekt og finmeislet. Hun er uttrykksløs, og holder hånden over en stor skinnveske som hun bærer med remmen på tvers over brystet. Jeg legger merke til at hun er en god del høyere enn meg.

Har vi fått selskap? Dette vil gjøre det vanskeligere for meg å snakke med Andrei om Mark.

Andrei vinker mot ledsageren sin. «Beth, dette er Maria. Hun er assistenten min i dag. Bli med meg, vi drar nå med det samme.»

Jeg stiller meg lydig bak Maria, og så følger vi etter Andrei, som en slags komisk tripp-trapp-tresko-trio. Bilen står utenfor, og snart er vi tilbake i dens behagelige varme. Jeg hutrer etter det kortet møtet med den iskalde luften utendørs. Jeg tror aldri jeg har vært et sted som er like kaldt som Sankt Petersburg. Takk og pris for at Andrei ikke valgte å dra til Sibir.

Andrei og Maria snakker lavt sammen idet vi kjører av sted, og videre under resten av den halvannen time lange turen, men ettersom det hele går på russisk, skjønner jeg ingen verdens ting. Jeg konsentrerer meg så mye jeg kan en stund, prøver å tyde det jeg hører, men det er meningsløst. Maria har tatt en notisbok ut av den romslige vesken og rabler ned ting på sidene med en fullstendig uleselig skrift.

Idet vi forlater den mest velstående delen av Sankt Petersburg, blir lysene svakere og mindre grelle. Det er nesten mørkt allerede, og brått kjenner jeg at jeg er kjempesliten. Jeg lener hodet mot nakkestøtten i skinn; jeg klarer ikke å kjempe mot den plutselige tyngden i øyelokkene mine, den indre kraften som drar meg inn i en bevisstløs tilstand. Jeg prøver å holde meg våken, men klarer det ikke.

Da jeg kommer til meg selv igjen, har vi stanset på en liten parkeringsplass foran et stort, grått, institusjonslignende bygg.

«Kom igjen, din syvsover,» sier Andrei med en stemme som er skarp, men ikke uvennlig. «Vi er fremme. Du kommer nok til å våkne av det som er der inne, tro meg.»

Jeg kaster på hodet for å riste av meg søvnen, noe omtåket. For et øyeblikk siden var jeg dypt inne i en virkelighetstro drøm hvor jeg var hjemme og kranglet med moren min om noe. Hva var det nå igjen? Jo, hun ba meg om å komme hjem. «Du har vært borte lenge nok nå,» sa hun alvorlig. «Jeg liker det ikke, Beth!» Jeg ble irritert, og forsøkte å forklare at jeg ikke bare kunne dra hjem sånn uten videre, at jeg var nødt til å vente på Andreis privatfly og …

«Kom igjen, Beth!» knurrer Andrei.

Sjåføren holder opp døren. Jeg stiger ut og tuller meg så godt inn i kåpen som jeg kan. Kulden er nådeløs, den går tvers igjennom klærne mine, som om de ikke finnes i det hele tatt. Jeg må komme meg vekk fra denne bitende kulden så fort jeg kan, føttene mine er allerede blitt følelsesløse av å gå på den islagte bakken, og det prikker i huden, som en slags protest mot den isnende luften som suger til seg all kroppsvarmen min.

Andrei fører an langs en gangvei som går rundt og bort til forsiden av bygningen, og Maria og jeg følger etter og konsentrerer oss om ikke å skli på veien, som fortsatt er isete, til tross for at den er godt strødd. Ved inngangsdøren virker bygningen enda mer blass, med sine fire grå etasjer, skodder som er satt for, og ikke noe tegn til liv noe sted.

«Hvor er vi, egentlig?» spør jeg, ute av stand til å holde munn lenger.

«Det får du snart se,» svarer han kort. Han trykker på en ringeklokke ved siden av døråpningen. Jeg synes jeg hører en lyd fra baksiden av den tykke døren, en slags skingrende klynking. Så, like etter, går den opp, og der står en middelaldrende, gråhåret kvinne, liten og tykk i et enkelt skjørt og genser, silhuetten hennes avtegner seg skarpt mot det flommende lyset som kommer innenfra. Hun får øye på Andrei og gisper høyt, gjør store øyne og smiler bredt. I neste øyeblikk småprater hun opprømt på russisk, og legger, til min forbløffelse, armene rundt Andrei, til tross for den svære frakken, og klemmer ham hardt.

Fra innsiden av bygningen lyder skingrende prat og støy: et hav av stemmer og lyden av små sko og skrapende stoler, klaprende føtter i trapper. Det må være en skole vi er kommet til, eller …

Vi går inn. Kvinnen har sluppet taket i Andrei, men trekker ham med seg mens hun roper høyt og tydelig til alle inne i bygningen. Maria går ved siden av meg, og et stort smil lyser opp i det bleke, og litt skarpskårne ansiktet hennes. Nå begynner ting å demre for meg, og med det samme vi har kommet inn i den store hallen med sterk belysning, som for øvrig er velsignet varm sammenlignet med temperaturen utendørs, er jeg ikke i tvil lenger.

Rundt seksti barn fra om lag tre til ti år har samlet seg i hallen ved enden av trappen. De mumler, hvisker og flytter urolig på seg, men idet vi stiller oss foran dem, blir de stille, og seksti par øyne vender seg mot en annen skikkelse, en kvinne som står foran dem, og som løfter hendene, teller opp takten og begynner å dirigere mens barnestemmene bryter ut i sang.

Jeg kjenner ikke igjen melodien, og skjønner heller ingenting av teksten, men sangen er aldeles nydelig. Jeg tror den må ha noe med jul å gjøre, men det er kanskje fordi det henger flere hjemmelagde lenker av glanspapir fra vegg til vegg og viklet rundt trappegelenderet. Selvfølgelig, julen er jo rett rundt hjørnet. Vi er i desember allerede.

Barna ser nokså sjuskete ut, med slitte bukser, skjørt og gensere, men de er rene og glade. Jeg ser bort på de aller minste, de med englefjes, som ikke klarer å følge teksten ennå, men som synger med så godt de kan. Så ser jeg på de litt eldre, alvorlige, som har mistet tenner, og som konsentrerer seg alt de klarer mens de ser på læreren, eller distraheres av en venn som dulter borti dem med albuen, eller av en fristende del av en papirlenke som har falt ned. Her er det barn av alle slag: jenter med musefletter, jenter med flommende hår satt opp med glitrende spenner, jenter med tykke brilleglass, jenter i bukser og jenter i kjoler. Her er det gutter med kortklipt hår, gutter med hestehale, andre med hockeysveis. Det er engleaktige gutter, gutter med blåmerker og skrubbsår, pjokker med bollekinn og magre, tynne gutter som ser ut som om de kunne spist dagen lang og fortsatt vært like sultne. Og alle synger.

Jeg kikker bort på Andrei og blir forbauset. Han smiler på en måte jeg aldri har sett før: bredt, åpent og full av stolthet og glede. Han folder hendene sammen foran seg og strekker seg lett på tå, i takt med musikken. Han ser like fornøyd ut som hvilken som helst far under podens julekonsert.

Så dette er altså Andreis barnehjem. Han fortalte meg på flyet at han sponser et barnehjem, og at han har et ønske om å gjøre stedet så fargerikt og morsomt som overhodet mulig, slik at det ikke blir som det dystre stedet der han selv vokste opp. Jeg ser meg rundt. Jo da, til tross for stedets funksjonelle stil er det farger her. Massevis. Det henger bilder overalt, fargerike puter på stolene, mønstrede tepper på det grå linoleumsgulvet. Det er et muntert sted, til tross for det umiskjennelige institusjonspreget som ligger over det, i stedet for det hjemlige.

Jeg vender blikket mot barna igjen. Hvilket barn ville Andrei lignet mest på som liten? Gutten med det runde ansiktet og de blå øynene som synger av hele sitt hjerte? Så ser jeg en gutt helt bakerst. Han er rundt ti år gammel og høyere enn de andre, og har gjemt seg vekk der han ikke blir lagt merke til. Kanskje er han flau over at han er så høy, eller kanskje han ikke liker å synge. Ansiktet hans er smalt, sannsynligvis fordi han vokser så fort, og han synger nærmest uten å røre på leppene, som om han gjør det bare fordi han må. Guttens ansiktsuttrykk er umulig å tolke, men idet han skotter bort på Andrei, utstråler blikket hans ren beundring.

Jeg blunker vekk tårene idet sangen tar slutt, og barna ser bort på Andrei med entusiastiske og oppglødde ansikter. Han setter i en brummende latter og klapper, og applausen dempes av de store hanskene. Han sier noe på russisk, noe som får barna til å smile, og jeg skjønner at han roser dem. Så sier han noe annet mens han trekker av seg hanskene, noe som får barna til å gispe og småprate opprømt. Den middelaldrende kvinnen som tok imot oss ved døren, iler frem og gir barna høylytte instruksjoner. I løpet av få minutter sitter de pent på gulvet mens Andrei snakker til dem. Jeg forstår ikke hva han sier, men barna kommer med kjappe svar på spørsmålene hans, og han får dem til å le også. Mens han snakker, blir ansiktene deres mer og mer oppglødde og glade, og så utbryter alle et «åååååh» i kor og snur seg for å se mot inngangsdøren. Den går opp i samme øyeblikk, og inn kommer to menn i overall som bærer forsiktig på et digert, ferdigpyntet juletre.

Barna ler og klapper mens det blir fraktet gjennom hallen og settes på hedersplassen. Et støpsel plugges inn i en stikkontakt, lysene skrus på, og barna sukker av fryd idet lysene våkner glitrende til live. Treet er vakkert, og pyntet med julekuler og sjokolade, og på toppen troner en gullstjerne.

Noen henter en stol, og Andrei setter seg på den. En ny mann dukker opp med en diger sekk, og setter den fra seg ved siden av Andrei, etter å ha fått beskjed om det av Maria. Jeg smyger meg bort til veggen og finner meg en stol, slik at jeg kan sette meg og følge med på det som skjer. Det er en vakker stund å være vitne til. Andrei roper opp navn etter navn, og hver gang spretter et barn spent opp på beina, og finner veien bort til Andrei for å motta en gave fra sekken. Rommet blir snart delt i to, mellom de som har fått gave, og de som venter i spenning, ivrige etter å bli ropt opp. Alle som én, fra den minste lille lubne treåringen til den tynneste tiåringen, kalles bort for å veksle et raskt ord med Andrei og motta en gave. Gutten som hadde stirret beundrende på Andrei under sangen, klarer knapt nok å få frem et ord da hans tur er kommet. Han blir så overveldet av alt, men Andrei håndhilser på ham på mandig vis, klapper ham på ryggen og sender ham stolt tilbake til plassen sin.

Så det er det han gjør. Han gir dem en farsfigur. Noen å elske. Noen å beundre.

Jeg har aldri sett Andrei som dette før. Han er en helt annen. Han har smilt kontinuerlig i over en time nå, det må jo være ny rekord. Han blomstrer sammen med disse foreldreløse barna. Han kjenner dem, forstår dem, fordi han selv har vært en av dem.

Maria haker av navn og noterer videre. Overrekkelsen er over. Barna sendes opp igjen, kanskje for å åpne gavene et annet sted. Så føres Andrei, Maria og jeg inn i en komfortabel stue med ild i peisen av en kvinne som må være sjefen for barnehjemmet. Der får vi servert rykende varm svart te i mønstrede glass.

De andre barnehjemsansatte er der allerede. Folk er hyggelige mot meg, de smiler når vi veksler blikk, tilbyr meg mer te og pepperkakelignende kjeks fra et fat, men jeg forstår ikke noe av det som blir sagt. Jeg forstår allikevel at alle er velvillig innstilt overfor Andrei, og jeg merker meg den genuine varmen og gleden han utstråler mot dem, og jeg kjenner at jeg koser meg, til tross for alt. Etter en snau halvtime reiser Andrei seg, og så gjør resten av rommet likedan. Sjefen for barnehjemmet holder en tale og kysser deretter Andrei på begge kinn. Han sier et par ord, og i neste øyeblikk går de arm i arm mot inngangsdøren, med Maria og meg på slep, og resten av staben bak oss. Det er beksvart ute nå. Stjernene glitrer på den blekkfargede himmelen. De siste avskjedshilsenene blir utvekslet, og jeg kjenner den umiskjennelige duften av skolemiddag som siver ut fra kjøkkenet et sted. Det er altså de samme forholdene i Russland som hjemme. Jeg ser for meg barna som setter seg ned i spisesalen, som venter på gryteretten og melbollene eller hva det enn er de har til middag, hver og en med hver sin flunkende nye gave som ligger og venter på dem oppe. Så følger jeg etter Andrei tilbake langs gangveien og bort til stedet der sjåføren står og venter.

På vei tilbake sitter Maria foran sammen med sjåføren, atskilt fra oss bak en glassrute.

«Nå?» spør Andrei idet bilen tar fatt på veien tilbake til Sankt Petersburg.

Jeg smiler til ham. «Det var utrolig fint! Alle disse barna – de ble så lykkelige alle sammen av det du gjorde!»

«Jeg besøker dem så mye som mulig. Det er ikke så ofte, jeg er stort sett alltid på farten og har lite tid.»

«Ga du dem julegaver?»

«Nja, ikke akkurat. Julen er litt annerledes her. Den var så godt som bannlyst da jeg var liten under sovjettiden, men selv regjeringen vår innså verdien av en fest midt i den verste mørketiden, så feiringen ble lagt til nyttår i stedet. Det er da bestefar Frost, vår versjon av julenissen, kommer for å dele ut presanger, og vi pynter trær, og så videre. Jeg fortalte barna at vi skulle feire nyttår litt tidligere, og det var det.»

«Så dere feirer altså ikke jul 24. desember?» spør jeg forbauset. Jeg vet selvfølgelig at det finnes ulike tradisjoner over hele verden, men likevel er det vanskelig å se for seg at julen ikke feires den dagen.

«Jo da, vi gjør det,» sier Andrei med et smil. «Det er bare det at vår 24. desember faller på 6. januar på grunn av den ortodokse kirkens gamle kalender.»

«Å, jeg skjønner,» sier jeg, selv om jeg fortsatt er lettere forvirret. Så husker jeg lykken som sto skrevet i de små ansiktene da de fikk presangene sine. Med mild stemme sier jeg: «Disse barna har mye å takke deg for.»

De blå øynene hans, mindre glødende enn ellers, vender seg mot meg og ser inn i mine. «Det er det minste jeg kan gjøre. Jeg har masse penger og ingen egne barn. Det riktige er å gi noe til disse barna, som er foreldreløse, akkurat som meg.»

Jeg kjenner at gråten stiger opp i halsen. Jeg klarer ikke å la være å tenke på mitt eget varme, kjærlige hjem, med sin kaotiske, hjemmekoselige stemning og virvaret av ting som jeg og mine to brødre eier. Jeg klarer ikke å se for meg et liv der jeg ikke kunne fått råd fra moren min eller støttet meg til faren min. Jeg klarer ikke å se for meg hvordan jeg ville hatt det eller hvem jeg ville vært hvis jeg ikke hadde fått deres ubetingede kjærlighet hele livet. Jeg ser for meg de glade ansiktene til disse barna, der de synger av full hals, ærlige og uskyldige, og orker ikke tanken på at de verken har en mor eller en far som stuller og steller med dem når de skal legge seg om kvelden, kysser dem på pannen og forteller dem at de er elsket. Det begynner å svi og prikke i nesen min, og jeg kjenner tårene sprette frem og sløre blikket mitt.

«Går det bra med deg?» spør Andrei forsiktig.

«Ja.» Det kommer ut halvkvalt, og jeg håper at han ikke spør og graver mer, ellers kommer jeg til å bryte helt sammen. Jeg kjenner hånden hans på min, og han trykker den forsiktig.

«Ikke vær lei deg,» sier han. «De har det fint. Jeg så flere nye fjes i dag. Det betyr at mange av barna har fått nye familier. Det er det vi jobber for – å finne kjærlige hjem til dem, og gi dem et stort, komfortabelt hjem i mellomtiden. De får undervisning og blir godt ivaretatt.»

Hånden hans ligger stor og varm over min. Det er pussig hvor raskt og ofte jeg må revurdere holdningene mine overfor denne mannen. I morges tenkte jeg at han hadde vist meg sitt sanne ansikt, da han bestemte seg for å legge skylden på Mark og meg for maleriet. Nå tror jeg kanskje at jeg har sett den virkelige Andrei, den lille gutten inni den voksne mannens kropp. Den ømhjertede sjelen som brenner etter å spille julenisse for foreldreløse barn og gi noe tilbake.

«Beth?»

Jeg ser opp på ham. Inne i bilens mørke er det ikke lett å skjelne ansiktsuttrykket hans. Øynene hans glitrer mot meg, og selv om han ikke smiler, virker de grove trekkene hans myke, nærmest snille.

«Ja?»

«Jeg er glad for at du ble med i dag. Jeg visste at du kom til å forstå.»

Jeg svarer ikke, men snur meg for å se tilbake på det vidstrakte, svarte landskapet bortenfor bilvinduet, ut mot Sankt Petersburgs fjerne og flakkende lys.