Christin Grilstad Prøis

26

Livets lenker

Hjemkomsten

Christin Grilstad Prøis

26

Livets lenker

Hjemkomsten

Personer i Livets lenker:

Fra Heimsett gård:

Elen Larsdatter Eliassen

Olaves, Elens bror

Vera Ådal, Elens avdøde pleiesøster

Anna Petersdatter Eliassen, Elens mor

Lars Eliassen, Elens avdøde far

Solveig, Elens avdøde søster

Vesle-Anna, Veras datter, Elens fosterbarn

Ingrid, Elens datter

Doktorgården:

Doktor Anker Meldal, Elens avdøde ektemann

Hildegard, doktor Meldals søster

Ragna Ådal, Veras søster

Martha, kokke

Bergithe, kjøkkenpike

Marja, seterjente

Signy, amme

Gustav, Signys sønn

Lapp-Lars, Lars Gøran Jordfastmoen, tidligere gårdsgutt

Lina Jordfastmoen, kona til Lapp-Lars

Frans Svein, gårdsgutt

Øyneset, dreng

Frederik Opsahl, den nye doktoren

Andre:

Sigmund Evensen, smedsønn, og Elens kjæreste

Krestaffer Landa, arbeidskar

Jorid, enke på Forstergården

Øydis, Jorids datter

Felix Skårmo, lensmann

Jesper Sørensen, prest

Marie Sørensen, prestefrue

Herr Jansen, organist

Torolf Hartvigsen, kjøpmann

Brita Hartvigsen, kjøpmannsfrue

Liv Bermingrud, Britas avdøde søster

Reinhardt Hartvigsen, kjøpmannens avdøde sønn

Martinius Tronstad, storbonde

Cecilia Tronstad, storbondens avdøde datter

Herr Jensenius, sorenskriver

Anton Wang, ordfører

Åshild Wang, ordførerens kone

Thorine og Peder, mor og sønn fra Christiania

Susan Berg, ung nabokvinne i Sun Prairie

Mina, eldre kone fra Amerikabåten

Kaptein Christophersen fra Wilhelm Tell, Thorines ektemann

Agnes, jordmor

Slik sluttet forrige bok:

Et brøl, som et dødsskrik, ljomet mellom veggene, skar i ryggmargen og skrellet øregangene. Peder brølte at Thorine måtte gjøre noe, og hun presset hendene mot Øydis’ svulmende mage, men kun med det resultat at Øydis hylte og kalte henne de verste ting. Nå lød klampende føtter i trappen og døren føk opp. Inn kom doktoren som Mina hadde sparket i leggen. – Hent vannet, ropte Thorine, og Peder lot seg ikke be to ganger. Han føk ut og nedenunder.

– Doktoren er her, Øydis, ropte Thorine for å nå gjennom pikens hvin. – Alt blir bra nå.

Hun vek til side så doktoren skulle slippe til. Han hysjet på Øydis og underet skjedde, for de voldsomme smertebrølene opphørte, men kun for noen sekunder, og dermed kom et langtrukkent ul.

– Det ser ut til at jeg kom i rett tid, kom det tørt fra doktoren. – Barnet kommer nå.

Han satte seg på huk foran sengen og snakket beroligende til Øydis. – Litt til nå. Press. Sånn ja.

Han løftet noe opp. Stillhet. Han dunket den nyfødte i ryggen. Fremdeles stillhet. Nå grep han ungen om føttene og ristet den i noen endeløse sekunder. Et lite kny, en higen etter livet. Deretter fyltes værelset av lyden av det de ventet på. Spedbarnsgråt. Thorine slo hånden for munnen og hikstet. I det samme gikk døren opp, og Peder steg inn med kjelen med varmt vann.

– Det er en gutt, kom det fra doktoren. Thorine grep klutene og rakte ham dem. Øydis lå med lukkede øyne.

– Er det bra med deg, Øydis? Tenk at det ble en gutt, hvisket Thorine med skjelvende stemme. Øydis nikket svakt, og et lite, tappert smil kom over leppene hennes.

– Det ble en gutt, Peder. Gratulerer. Thorine la armene om sønnens hals og klemte ham.

– Jeg trenger flere kluter og et teppe, hørte hun doktoren si, og hun løste armene fra Peders hals og fortet seg til doktoren med det han ba om. Peder hadde grepet Øydis’ hånd, så hun. Nå strøk han hånden hennes varlig. Gud, som det varmet hjertet hennes å se det.

Hun rakte klutene og teppet mot doktoren mens en jagende følelse av frykt kom over henne. Noe var galt. Hun så det på ham, så det på rynken i pannen hans og måten han målte barnet på. Hun tok et skritt frem. Barnet lå på sengen. Doktoren hadde tullet ham inn i et teppe. Barnet rørte på seg, og der gråt den lille litt også. Hva var det doktoren bekymret seg for? Thorine strakk hodet frem for å se bedre. Doktoren tørket ansiktet hans nå, og det var da hun så det. Hun gispet. Den lille så fremmed ut. Han lignet ikke nyfødte hun tidligere hadde sett. Doktoren gløttet hastig opp på henne og hun så tydelig hva han tenkte, at han undret på hvordan dette kunne ha gått til, for den lille nyfødte gutten som lå der i sengen, var av indiansk herkomst.

Kapittel 1

Quebec, mai 1859

Det var en underlig stemning i sovekammerset i huset i Quebec. Bortsett fra de små klynkene fra den nyfødte rådet stillheten. Thorine lente seg mot dørkarmen mens tankene svirret og gjorde henne ør. Peder satt på sengekanten til Øydis, og nå ga doktoren ham bylten med barnet og mumlet noe som Thorine ikke fikk tak i. Doktoren behøver ikke å gratulere, tenkte hun, for man trengte bare å kaste et blikk på den nyfødte for å forstå at Peder ikke var barnets far. Hun smatt ut. Dette var mer enn hun maktet å forholde seg til. I gangen sank hun sammen, slo armene om knærne og hvilte hodet mot kneskålene mens det som var skjedd, gikk opp for henne. Peder var ikke faren. Hun gispet og banket bakhodet mot treveggen. Sønnen hadde snakket sant hele tiden; han hadde aldri rørt Øydis på det viset.

– Men jeg trodde ham ikke, mumlet hun. – Jeg hørte ikke på det han sa.

Hun foldet hendene og presset dem mot leppene.

– Tilgi meg, hvisket hun mens bilder av den nyfødte avløste hverandre. Den gylne huden, det beksvarte håret og de skjeve øynene. Hvordan skulle de forklare dette for folk?

Noen ropte navnet hennes. Det lød trinn i trappen.

– Hvorfor sitter du her, Thorine?

Den varme, trygge stemmen til Hans Martin svøpte seg om henne. Han strakte frem hånden og hjalp henne opp. Hun presset seg mot ham og hikstet.

– Har det gått galt? hvisket han med forferdelse i stemmen. – Kjæreste Thorine, ikke si at det har gått galt?

Hun maktet ikke å si noe, pekte bare på døren og gjorde tegn til at han selv fikk gå inn og se.

Det tok noen minutter før han var tilbake. Han var taus. De gikk sakte ned den brede trappen med det blankpolerte gelenderet og håndløperne som var av oljet kirsebærtre.

– Mina og Ray venter i stua, mumlet han.

– Hva skal vi si?

Han ristet på hodet, før han rettet ryggen, som om han hadde bestemt seg. – Vi sier som sant er at Øydis har fått en gutt, sa han lavt. – Og ikke noe annet. Vi sier ingenting annet, Thorine.

Hun nikket og bet tennene sammen. – Ingenting annet, hvisket hun.

Et barn av indiansk herkomst!

Thorine vred seg i sengen. Det var umulig å sove. Hun tenkte på Sun Prairie, og at det antagelig hadde skjedd da Øydis dro for å lete etter Peder. Hun grøsset ved minnet om den forferdelige tiden. Gud, hvor skrekkslagen hun hadde vært, men ikke for pikebarnet, for henne hadde hun knapt ofret en tanke. Det var Peder som hadde gjort henne søvnløs. Nå forsto hun at hun burde ha bekymret seg for Øydis også. Hun husket at Øydis hadde vært taus og innesluttet da hun kom tilbake. Hun hadde vært merket av indianerne. Merkene var der fremdeles. Det underlige mønsteret var preget i huden hennes, men ikke med et ord hadde hun nevnt noe annet. Thorine trakk pusten dypt. – Stakkars Øydis, mumlet Thorine. – Stakkars, stakkars Øydis!

Thorine våknet av spedbarnsgråt fra naborommet og fortet seg dit. På nattbordet brant et enslig talglys. Øydis satt i sengen med barnet ved siden av seg.

– Han er sulten, sa Thorine og satte seg på sengekanten. – Har du fått melk?

Øydis så forlegen ut og svarte ikke.

– Du må legge ham til brystet.

– Jeg får det ikke til, hvisket ungpiken.

– Jo da, ta av deg nattserken. La meg holde ham så lenge.

Hun løftet ungen opp så Øydis fikk armslag til å dra serken over hodet.

– Jeg har en nattserk med knepping, mumlet Thorine. – Du kan låne den, så slipper du å ta serken av og på. Legg deg ned nå, på siden, se her …

Hun la barnet inntil Øydis’ nakne bryst. Den lille munnen søkte. Thorine dyttet brystet inn i munnen på ham, og et lidende uttrykk for over Øydis’ ansikt da den lille munnen hugg i.

– Gi ham av hvert bryst, sa Thorine, – og ikke så lenge av gangen, ellers blir du sår.

Den magre talglysflammen flakket og ga urolige skygger som løp langsmed veggen. Thorine betraktet de to. Hun kunne fremdeles knapt tro at dette hadde skjedd, og hun ante ikke hvordan hun skulle få sagt til Peder hvor lei seg hun var for at hun ikke hadde lyttet da han sa at han ikke hadde rørt Øydis.

Den nybakte moren lå med lukkede øyne.

– Husk å bytte side, mumlet Thorine og reiste seg, – og rop på meg om det er noe.

Men Øydis svarte ikke, og Thorine gikk. Et underlig sug bredte seg i brystet. Nå visste hun i alle fall grunnen til at Peder ville reise. Og hun forsto med ett at det ikke ville være mulig å få ham fra det. Jeg har sviktet ham, tenkte hun og ville gråte. Hun hadde kun sett Øydis’ fortvilelse, hun hadde forsvart den svangre magen og latt sin egen bitterhet gå ut over sønnen. Ikke en eneste gang hadde tanken på at Peder faktisk kunne være uskyldig, streifet henne. Og hva skulle de gjøre med barnet? Halvt menneske, halvt barbar. – Gud hjelpe oss alle, mumlet Thorine.

Hun kom seg tilbake i sengen uten å vekke Hans Martin. Han var forferdet over det inntrufne, han også. Slik ville det bli for alle som så barnet.

Hun ålte seg forsiktig inntil mannen sin. Han var varm. Og trygg. Kanskje han kjente noen som kunne gi dem råd i denne vanskelige situasjonen. En barbar i huset! Hvordan ville det bli å fostre noe slikt? Hun grøsset. Skulle de være nødt til å ta seg av en rødhud? Hun knyttet nevene og kjente sinnet koke. Ikke et eneste ord hadde Øydis sagt, men hun hadde rett og slett lurt Peder til alters. Kanskje hun skulle sende henne til Norge? Sette henne og horungen hennes på første og beste skute hjem?

Hans Martin rørte seg, og hun lå musestille. Hun ville ikke at han skulle våkne, for om han tente lyset, ville han se hvor opprørt hun var. Hun følte seg bedratt og lurt av Øydis, som ikke hadde sagt et pip om det som nå hadde rammet dem. Samtidig syntes hun inderlig synd på henne.

Da Thorine våknet neste morgen, følte hun seg mørbanket. Hans Martin var allerede oppe, og hun skyndte seg i klærne. Hun stanset utenfor Øydis’ rom og lyttet, men det var stille der inne, så da sov de vel, både mor og barn.

Det luktet kaffe fra kjøkkenet. Hans Martin satt ved bordet med morgenavisen. Hun satte frem brød og ost, og han smilte lunt til henne. Det gikk i døren, og Peder kom inn. Han skjenket seg kaffe og smurte en brødbit. Uten et ord satte han seg til bords og spiste mens han stirret rett frem for seg. Thorine gned hendene mot hverandre mens hun lette etter noe å si, men uansett hvordan hun øvde seg, ble det rart og galt.

Peder reiste seg, satte koppen fra seg på benken og gikk mot døren.

– Hvor skal du? sa hun og hørte ham mumle noe om havna.

– Da slår vi følge, sa Hans Martin raskt og reiste seg. – Jeg har noen ærender der, jeg også.

Så gikk de. Døren lukket seg etter dem, og stillheten senket seg. Stille som i graven, tenkte Thorine og slo hånden for munnen idet det gikk opp for henne hvor sant det kunne være. Hun hastet opp og inn på Minas værelse, der Peder også hadde tilbrakt natten, siden Øydis hadde hans rom.

– Mina? Med skjelvende hånd rusket Thorine i den gamle, og da Mina smattet med leppene og slo øynene opp, tørket Thorine en tåre, så lettet ble hun for at det fremdeles var liv i den gamle, for det var bare det som manglet nå; at Mina gikk bort.

Thorine stelte i stand morgenmat til Mina og sørget for at det brant i peisen i stua. Hun ba Mina om å sette seg der. Deretter bar hun opp et brett med mat og te til Øydis. Hun banket forsiktig på døren og steg inn. Øydis satt i sengen. Ved siden av henne lå gutten. Det luktet ikke godt. Thorine sukket. Det ville bli nok å ta seg til fremover, forsto hun, med vask av kluter og tepper.

– Du må skifte på ham, sa Thorine og pekte på ungen. – Jeg kommer opp med varmt vann.

Hun fortet seg ned igjen, og mens hun ventet på at vannet skulle bli varmt, innså hun at hun ikke hadde kastet så mye som et blikk på Øydis, den stakkars piken. Selvfølgelig var det ikke hennes skyld at dette hadde skjedd. Raskt ristet Thorine på hodet. Følelsene raste så hun ble smårar. I det ene øyeblikket syntes hun synd på Øydis, i det neste var hun så rasende at hun følte for å kaste ungpiken på dør. Hadde de bare ikke giftet seg! Det var det hun var mest sint for, like mye på seg selv som på Øydis. Hun skulle aldri ha presset Peder og lukket ørene for at forklaringen kunne være en annen enn den hun trodde.

Hun trakk kjelen til side. Vannet var varmt nok, og Øydis skulle selv få skifte på ungen, for hun visste ikke om hun selv noen gang ville klare å ta i ham.