Lucinda Riley

Midnattsrosen

Oversatt av Benedicta Windt-Val

Lucinda Riley

Midnattsrosen

Oversatt av Benedicta Windt-Val

Til Leonora

«La mine tanker komme til deg når jeg er borte,

som den siste hildringen av solnedgangen på randen til stjerneklar stillhet.»

Rabindranath Tagore, Stray Birds

Prolog

Darjeeling, India

Februar 2000

Anahita

Jeg er hundre år gammel i dag. Ikke bare har jeg klart å overleve et århundre, men jeg har også sett et nytt årtusen begynne.

Idet daggryet bryter frem og solen er på vei opp over Mount Kanchenjunga utenfor vinduet mitt, ligger jeg her på puten og smiler for meg selv over det fullstendig latterlige ved tanken: Hvis jeg hadde vært et møbel, en elegant stol, for eksempel, ville jeg fått merkelappen antikk. Jeg ville blitt polert, restaurert og vist frem med stolthet som en vakker gjenstand. Dessverre er ikke det tilfellet med kroppen min, for den har ikke modnet med alderen som et stykke vakker mahogni. I stedet har den forfalt til en slunken striesekk som inneholder en samling knokler.

Hvis det skulle finnes noen form for verdifull «skjønnhet» i meg, ligger den skjult dypt inne i meg. Det er visdommen fra hundre år tilbrakt på denne jorden, og et hjerte som har banket i jevnt akkompagnement til enhver tenkelig menneskelig følelse og adferd.

For hundre år siden, på nettopp denne dagen, gjorde foreldrene mine det alle indere har for vane – de konsulterte en astrolog for at han skulle fortelle dem hvilken fremtid som ventet det nyfødte pikebarnet deres. Jeg tror jeg fremdeles har sannsigerens spådommer for livet mitt blant de få av min mors eiendeler jeg har beholdt. Jeg husker han sa at jeg ville få et langt liv, men jeg er klar over at den gangen i 1900 regnet foreldrene mine med at det betydde at jeg, med gudenes hjelp, ville leve til jeg kom opp i femtiårene.

Jeg hører en forsiktig banking på døren. Det er Keva, min trofaste tjenestepike, væpnet med et brett med English Breakfast-te og en liten mugge kald melk. Å drikke te på den engelske måten er en vane jeg aldri har klart å legge av meg, selv om jeg har bodd i India – for ikke å snakke om Darjeeling – de siste åtteogsytti årene.

Jeg svarer ikke på Kevas banking, for akkurat denne morgenen foretrekker jeg å være alene med tankene mine en stund til. Keva har utvilsomt lyst til å snakke om dagens begivenheter, hun er sikkert ivrig etter å få meg opp av sengen og vasket og kledd før familien min begynner å ankomme.

Idet solen begynner å jage vekk skyene som skjuler de snødekte fjelltoppene, ransaker jeg den blå himmelen etter det svaret jeg har bønnfalt høyere makter om å gi meg hver morgen gjennom de siste åtteogsytti årene.

Vær så snill, gi meg svaret i dag, ber jeg gudene, for hver eneste time som har gått siden jeg sist så barnet mitt, har jeg visst at han fremdeles puster et sted på denne planeten. Hvis han var død, ville jeg visst om det i det øyeblikket det skjedde, slik jeg har gjort med alle de menneskene i livet mitt som jeg har vært glad i, når de har gått ut av dette livet.

Tårene fyller øynene mine, og jeg snur hodet mot nattbordet for å granske det ene fotografiet jeg har av ham, en toåring som sitter i fanget mitt og smiler som en liten engel. Jeg fikk det av min venninne Indira, sammen med dødsattesten hans, bare noen uker etter at jeg hadde fått nyheten om min sønns død.

Det er et helt liv siden, tenker jeg. Sannheten er at sønnen min også er en gammel mann nå. Han fyller enogåtti i oktober i år. Men selv med min fantasi er det umulig for meg å se ham slik.

Besluttsomt snur jeg hodet vekk fra bildet av min sønn, for i dag har jeg fortjent å nyte den feiringen familien min har planlagt for meg. Men på en eller annen måte er det slik at når jeg ser det andre barnet mitt ved alle disse sammenkomstene, og hennes barn og hennes barnebarn, blir den smerten jeg bærer i mitt hjerte forsterket av min sønns fravær, og minner meg om at han aldri har vært med på noen av dem.

Selvsagt tror de at min sønn døde for åtteogsytti år siden, og det har de alltid gjort.

«Ærlig talt, Maaji, du har til og med dødsattesten hans! La ham få hvile i fred nå,» pleier datteren min, Muna, å si med et sukk. «Gled deg over den familien du har i live.»

Jeg kan godt forstå at Muna blir frustrert over meg etter alle disse årene. Og hun har selvfølgelig rett til det. Hun ønsker å være tilstrekkelig, bare hun alene. Men et tapt barn kan aldri erstattes i en mors hjerte.

I dag skal datteren min få sin vilje. Jeg skal sitte i stolen min og glede meg over synet av det dynastiet jeg har gitt opphav til. Jeg skal ikke plage dem med fortellingene mine om Indias historie. Når de ankommer i de raske, vestlige jeepene sine, og barna deres leker med de batteridrevne dingsene sine, skal jeg ikke minne dem på at Indira og jeg tok oss opp de bratte stigningene rundt Darjeeling til hest, at elektrisitet og vann var ukjent i de fleste hjem på den tiden, eller at jeg glupsk kastet meg over en hvilken som helst medtatt bok jeg kunne få tak i. De unge blir irritert over historier om fortiden – de vil helst bare leve i nåtiden, akkurat som jeg selv ville den gangen jeg var ung.

Jeg kan forestille meg at de fleste i familien min ikke ser frem til å fly over halve India for å besøke oldemoren sin på hundreårsdagen hennes, men kanskje er jeg for hard mot dem. De siste årene har jeg grublet en god del på hvorfor de unge tilsynelatende føler seg ille til mote når de er sammen med gamle – de kunne lære så mange ting av oss som de har bruk for å kjenne til. Og jeg har kommet frem til at dette ubehaget deres stammer fra det faktum at vi i vår skrøpelige fysiske tilstand gjør det klart for dem hva de selv har i vente en gang i fremtiden. I all sin styrke og skjønnhet ser de bare hvor svekket de selv kommer til å bli en vakker dag. De vet ikke hva de kommer til å vinne.

Hvordan skal de kunne se inn i oss? Forstå at sjelen deres kommer til å vokse, at impulsiviteten deres vil bli temmet og at de egoistiske tankene deres vil bli sløret gjennom mange års erfaringer?

Men jeg aksepterer at dette er naturens orden, i all dens strålende, kompliserte mangfold. Jeg har sluttet å sette spørsmålstegn ved det.

Da Keva banker på døren for annen gang, slipper jeg henne inn. Mens hun snakker til meg på flytende hindi, nipper jeg til teen min og memorerer navnene på de fire barnebarna mine og de elleve oldebarna mine. Når man er hundre år gammel, vil man i det minste gjerne bevise at man fremdeles er ved sine fulle fem. De fire barnebarna min datter har gitt meg, har alle utviklet seg til selv å bli vellykkede og kjærlige foreldre. De blomstret i den nye verden som uavhengigheten fra britene brakte til India, og barna deres har ført suksessen enda lenger. Så vidt jeg kan huske, har minst seks av dem etablert sine egne bedrifter eller skaffet seg en eller annen yrkesutdannelse. Jeg er egoistisk nok til å ønske at en av mine etterkommere skulle ha interessert seg for medisin og fulgt i mine fotspor, men jeg innser at jeg ikke kan få alt.

Mens Keva hjelper meg ut på badet for å vaske meg, tenker jeg at familien min har hatt en blanding av flaks, dyktighet og familieforbindelser på sin side. Og at mitt elskede India antagelig må vente et århundre til før de millionene som fremdeles sulter i gatene der, oppnår å få dekket et minimum av sine grunnleggende menneskelige behov. Jeg har gjort mitt beste for å hjelpe i årenes løp, men jeg innser at min innsats bare er en dråpe i havet sammenlignet med en brølende tidevannsbølge av fattigdom og elendighet.

Jeg sitter tålmodig mens Keva kler meg i den nye sarien – en fødselsdagsgave fra Muna, datteren min – og bestemmer meg for at jeg ikke vil tenke disse dystre tankene i dag. Jeg har gjort mitt beste for å forbedre disse livene som har kommet i berøring med mitt, og jeg må være tilfreds med det.

«Du ser nydelig ut, fru Chavan.»

Jeg ser på meg selv i speilet og vet at hun lyver, men jeg setter stor pris på at hun gjør det. Fingrene mine stryker over perlene som har ligget rundt halsen min i nesten åtti år. I testamentet mitt har jeg etterlatt dem til min datter Muna.

«Datteren din kommer klokken elleve, og resten av familien en time senere. Hvor skal jeg plassere deg til de kommer?»

Jeg smiler til henne og føler meg omtrent som en mahognistol. «Du kan sette meg ved vinduet. Jeg vil se på fjellene mine,» sier jeg. Hun hjelper meg opp, styrer meg varsomt bort til lenestolen og setter meg ned.

«Er det noe mer jeg kan bringe deg, frue?»

«Nei. Ta deg en tur ut på kjøkkenet og sørg for at denne kokken vår har lunsjmenyen under kontroll.»

«Ja, frue.» Hun tar bjellen fra nattbordet og setter den ved siden av meg før hun stillferdig går ut av rommet.

Jeg vender ansiktet mot sollyset som begynner å strømme inn gjennom det store panoramavinduet i bungalowen min her øverst på bakketoppen. Mens jeg sitter der og slikker sol som en katt, tenker jeg på vennene som allerede har forlatt denne verden, og som ikke kan delta i feiringen min i dag. Indira, min kjæreste venn, døde for over femten år siden. Jeg må tilstå at det var ett av de få øyeblikkene i mitt liv da jeg brøt sammen og gråt ukontrollert. Selv min hengivne datter kunne ikke leve opp til den kjærligheten og det vennskapet Indira viste meg. Hun var selvopptatt og lettsindig til det øyeblikket hun døde, men hun var alltid der når jeg trengte henne mest.

Jeg kikker bort på skatollet som står i alkoven overfor meg, og jeg kan ikke la være å tenke på det som ligger skjult i den låste skuffen der. Det er et brev, og det er på mer enn tre hundre sider. Det er skrevet til min elskede sønn, og det forteller historien om mitt liv helt fra begynnelsen. Etter hvert som årene gikk, begynte jeg å engste meg for at jeg skulle glemme detaljene, at de ville bli uskarpe og kornete i hukommelsen min, som en rull med stumfilm i svart og hvitt. Hvis min sønn er i live, slik jeg tror til denne dag, og hvis han noen gang skulle komme tilbake til meg, ville jeg være i stand til å overrekke ham historien om moren hans og hennes evige kjærlighet til sitt tapte barn. Og årsakene til at hun hadde vært nødt til å forlate ham …

Jeg begynte å skrive da jeg var middelaldrende, for da trodde jeg at jeg kunne bli hentet hjem når som helst. Der har det ligget i nesten femti år, urørt og ulest, for han kom aldri for å finne meg, og jeg har fremdeles ikke funnet ham.

Ikke engang datteren min kjenner historien om mitt liv før hun kom til verden. Noen ganger får jeg dårlig samvittighet fordi jeg aldri har fortalt henne sannheten. Men jeg tror det er nok at hun har fått oppleve min kjærlighet, når broren hennes ble berøvet den.

Jeg kikker på skatollet og ser for meg bunken med gulnet papir som ligger i det. Og jeg ber gudene om veiledning. Jeg er livredd for at det skal falle i gale hender når jeg dør, noe jeg jo garantert kommer til å gjøre snart. Jeg overveier et øyeblikk om jeg kanskje skal tenne opp i kaminen og be Keva om å brenne papirene. Men nei – jeg rister instinktivt på hodet. Jeg ville aldri klare å gjøre det, for tenk om jeg finner ham! Det er fremdeles håp. Jeg har tross alt levd i hundre år, hvem sier at jeg ikke kan leve i ti år til?

Men hvem skal jeg betro dem til i mellomtiden, bare for sikkerhets skyld …?

Jeg gjennomgår hele familien i tankene, generasjon for generasjon. For hvert navn lytter jeg etter veiledning. Og så stopper jeg opp ved navnet til et av oldebarna mine, en gutt.

Ari Malik, eldste barn av min eldste dattersønn, Vivek. Jeg må le litt da jeg kjenner at det går kaldt nedover ryggen på meg – tegnet jeg har fått fra dem der oppe, som forstår så mye mer enn jeg noen gang kommer til å gjøre. Ari, det eneste medlemmet av familien vår som er blitt velsignet med blå øyne. Bortsett fra mitt elskede, tapte barn.

Jeg konsentrerer meg hardt for å huske detaljene om ham – og jeg trøster meg med at selv et menneske som var bare halvparten så gammel som meg, og som hadde elleve oldebarn, ville ha problemer med å huske alt om dem. Og dessuten er de spredt ut over hele India nå for tiden, og jeg ser dem sjelden.

Vivek, Aris far, er den mest økonomisk vellykkede av barnebarna mine. Han har alltid vært flink, men også litt kjedelig. Han er ingeniør, og han har tjent nok til å skaffe sin kone og sine tre barn et svært så behagelig liv. Hvis jeg ikke husker feil, er Ari utdannet i England. Han har alltid vært en gløgg liten fyr, men jeg er ikke helt sikker på hva han har gjort etter at han var ferdig med skolegangen. Det skal jeg finne ut i dag, avgjør jeg. Jeg skal holde øye med ham. Og jeg er sikker på at det vil bli klart for meg om intuisjonen min har rett.

Jeg føler meg roligere nå når beslutningen er tatt og jeg kanskje har funnet en løsning på dilemmaet mitt, så jeg lukker øynene og gir meg selv lov til å duppe av litt.

«Hvor er han?!» hvisket Samina Malik til mannen sin. «Han sverget på at han ikke ville komme for sent til dette,» tilføyde hun mens hun tok et overblikk over de andre medlemmene av Anahitas store familie, som alle var hjertelig til stede. De sto i klynger rundt den gamle damen i den elegante salongen i bungalowen hennes og overøste henne med gaver og komplimenter.

«Ikke få panikk, Samina,» sa Vivek trøstende til sin kone. «Sønnen vår kommer nok snart.»

«Ari sa at han ville møte oss på stasjonen så vi kunne komme hit sammen som en familie klokken ti … Jeg sier deg, Vivek, den gutten eier ikke respekt for familien sin, og jeg –»

«Hysj, pyari, han er en travel ung mann, og en god gutt også.»

«Tror du det?» spurte Samina. «Jeg er ikke så sikker. Hver gang jeg ringer til leiligheten hans, er det en ny kvinnestemme som svarer. Du vet hvordan det er i Mumbai, byen er full av Bollywood-tøyter og haier,» hvisket hun, for hun ville ikke at noen av de andre i familien skulle overhøre samtalen deres.

«Ja, og sønnen vår er femogtyve år gammel, og driver sin egen virksomhet. Han kan ta vare på seg selv,» svarte Vivek.

«Tjenerne venter på at han skal komme så de kan servere champagnen og utbringe skålen. Keva er bekymret for at bestemoren din skal bli for sliten hvis vi venter stort lenger,» sukket Samina. «Hvis Ari ikke er her om ti minutter, gir jeg beskjed om at de skal fortsette uten ham.»

«Jeg sa jo at det ikke ville bli nødvendig,» sa Vivek og smilte bredt da Ari, yndlingssønnen hans, kom inn i rommet. «Moren din fikk panikk som vanlig,» sa han smilende til Ari og ga ham en god klem.

«Du lovet å komme til stasjonen. Vi ventet en time! Hvor var du?» Samina rynket pannen mot den kjekke sønnen sin, men hun visste at hun som vanlig kom til å tape kampen mot sjarmen hans.

«Tilgi meg, mamma.» Ari sendte moren et vinnende smil og tok begge hendene hennes. «Jeg ble forsinket, og jeg forsøkte å ringe mobilen din. Men den var slått av, som vanlig.»

Ari og faren smilte megetsigende til hverandre. Saminas manglende evne til å bruke mobilen sin var en stående spøk i familien.

«Men nå er jeg her i hvert fall,» sa han og kikket rundt på resten av klanen. «Har jeg gått glipp av noe?»

«Nei, og oldemoren din har vært så travelt opptatt med resten av familien, så vi får håpe hun ikke har oppdaget at du var forsinket,» svarte Vivek.

Ari snudde seg og så gjennom forsamlingen av sine egne familiemedlemmer på matriarken som hadde sendt genene sine som usynlige tråder videre ned gjennom generasjonene. I det samme rettet hun det klare, granskende blikket mot ham.

«Ari! Så du har omsider tenkt å slutte deg til festen.» Hun smilte. «Kom og gi oldemoren din et kyss.»

«Bestemoren din fyller kanskje hundre i dag, men hun går ikke glipp av noen ting,» hvisket Samina til Vivek.

Anahita strakte de skrøpelige armene ut mot Ari, og mengden av slektninger trakk seg til side mens alle øyne i rommet ble rettet mot ham. Ari gikk bort til henne og knelte ned foran henne, viste sin respekt med et dypt pranaam og ventet på hennes velsignelse.

«Nani!» Han hilste henne med det hengivne kjælenavnet som alle barnebarna og oldebarna hennes brukte. «Unnskyld at jeg kommer så sent. Det er en lang reise fra Mumbai,» forklarte han.

Da han løftet hodet, oppdaget han at øynene hennes boret seg inn i ham på den underlige måten de alltid gjorde, som om hun bedømte sjelen hans.

«Det gjør ikke noe,» sa hun, og de innskrumpede, spinkle fingrene strøk over kinnet hans med den lette berøringen fra en sommerfuglvinge. «Skjønt,» hun senket stemmen til en hvisking så bare han kunne høre henne: «Jeg finner det alltid nyttig å sjekke at jeg har stilt vekkerklokken riktig kvelden før.» Hun blunket stjålent til ham og gjorde tegn til at han skulle reise seg. «Du og jeg kan snakke sammen senere. Jeg ser at Keva er ivrig etter å komme i gang med prosedyren.»

«Ja, Nani, selvfølgelig,» sa Ari og kjente at han var rød i kinnene da han reiste seg. «Gratulerer med dagen.»

Ari gikk tilbake til foreldrene mens han lurte på hvordan oldemoren kunne vite den eksakte grunnen til at han kom for sent i dag.

Dagen fortsatte som planlagt, og Vivek, som den eldste av Anahitas barnebarn, holdt en rørende tale om det utrolige livet hennes. Champagnen strømmet, tungebåndene løsnet og den eiendommelige spenningen i en familie som er samlet etter å ha vært altfor lenge fra hverandre, begynte å slippe taket. Den naturlige konkurransen mellom slektningene ble mindre skarp i kantene etter hvert som de gjenerobret sine plasser i familiehierarkiet, og de yngste søskenbarna overvant sjenansen og fant felles grunn.

«Se på sønnen din!» kommenterte Muna, Anahitas datter, til Vivek. «Kusinene hans svermer rundt ham som fluer. Det er på tide han begynner å tenke på ekteskap,» tilføyde hun.

«Jeg tviler på om han vil være enig i det,» klaget Samina til svigermoren. «Nå for tiden ser det ut til at unge menn foretrekker å flagre rundt mellom blomstene til de er langt over tredve.»

«Så dere har ikke tenkt å arrangere noe for ham, da?» spurte Muna.

«Selvsagt vil vi gjerne det, men jeg tviler på at han ville gå med på det,» sukket Vivek. «Ari tilhører en ny generasjon, han er herre over sitt eget univers. Han har virksomheten sin og reiser rundt i verden. Tidene har endret seg, mor, og Samina og jeg må la barna våre stå nokså fritt i valget av ektemenn og hustruer.»

«Sier du det?» Muna hevet et øyebryn. «Det er svært moderne av deg, Vivek. Dere to har tross alt ikke hatt det så verst sammen.»

«Det er sant, mor,» nikket Vivek og tok sin kones hånd. «Du gjorde et godt valg for meg.» Han smilte.

«Men vi svømmer mot en umulig strøm,» sa Samina. «De unge gjør som de vil nå for tiden, og de tar sine egne avgjørelser.» Hun kikket bort på Anahita i et forsøk på å skifte samtaleemne. «Det ser ut til at din mor nyter dagen,» kommenterte hun til Muna. «Hun er virkelig et mirakel, et av naturens undere.»

«Ja,» sukket Muna, «men jeg er bekymret for henne her langt oppe i åsene, med bare Keva til å ta vare på seg. Det blir så kaldt om vinteren, og det kan ikke være bra for de gamle knoklene hennes. Jeg har bedt henne så mange ganger om å komme og bo hos oss i Guhagar, så vi kan passe på henne. Men det vil hun selvfølgelig ikke. Hun sier at hun føler seg nærmere åndene sine her oppe, og selvfølgelig nærmere fortiden sin også.»

«Den mystiske fortiden hennes.» Vivek hevet et øyebryn. «Tror du at du noen gang vil klare å overtale henne til å fortelle deg hvem faren din var? Jeg vet at han døde før du ble født, men detaljene har alltid virket litt vage på meg.»

«Jeg var svært opptatt av det da jeg vokste opp, og jeg husker at jeg plaget henne med spørsmål, men nå …» Muna trakk på skuldrene. «Hvis hun ønsker å holde på hemmelighetene sine, så får hun bare gjøre det. Hun kunne ikke vært en bedre mor for meg, og jeg vil ikke gjøre henne oppskaket.» Muna kastet et kjærlig blikk bort på moren, og Anahita fanget blikket hennes og vinket henne bort til seg.

«Ja, Maaji, hva er det?» spurte Muna da hun kom bort til moren.

«Jeg er litt trett nå.» Anahita kvalte en gjesp. «Jeg vil gjerne hvile meg. Og om én time vil jeg at du skal hente oldebarnet mitt, Ari, til meg, så jeg kan snakke med ham.»

«Selvfølgelig.» Muna hjalp moren opp og stå og støttet henne gjennom forsamlingen av slektninger. Keva, som alltid holdt seg i nærheten av sin frue, kom bort til dem. «Mor vil gjerne hvile seg litt, Keva. Kan du hjelpe henne til ro?»

«Selvfølgelig. Det har vært en lang dag.»

Muna så etter dem til de var ute av rommet, og gikk tilbake til Vivek og hans kone. «Hun tar seg en hvil, men hun ba om at Ari måtte komme inn til henne om en time.»

«Jaså?» Vivek rynket pannen. «Jeg lurer på hvorfor.»

«Hvem vet hva som rører seg i hodet til min mor?» sa Muna med et sukk.

«Det er best jeg sier fra til ham, for han snakket om at han ville dra snart. Han har visst et forretningsmøte i Mumbai i morgen tidlig.»

«For én gangs skyld får familien komme først,» sa Samina fast. «Jeg skal gå og finne ham.»

Da Ari fikk beskjed av moren om at oldemoren hans ville ha en samtale med ham om en times tid, reagerte han akkurat som faren hadde forutsagt – han ble ikke det minste glad.

«Jeg kan ikke komme for sent til det flyet,» forklarte han. «Du må forstå, mamma – jeg har en forretning å drive.»

«Da skal jeg be faren din gå og fortelle bestemoren sin på hundreårsdagen hennes at det eldste oldebarnet hennes ikke hadde tid til å snakke med henne da hun ba om det.»

«Men mamma …» Ari så morens barske uttrykk og sukket. «Ja vel,» nikket han. «Jeg skal bli. Unnskyld meg, men jeg må gå og finne et sted her der jeg har dekning på mobiltelefonen så jeg kan ringe og utsette møtet.»

Samina så etter sønnen da han gikk fra henne med blikket oppmerksomt rettet mot mobilen. Han hadde vært et besluttsomt barn helt siden han ble født, og det var ingen tvil om at hun hadde skjemt bort sin førstefødte, slik alle mødre gjorde. Han hadde alltid vært helt spesiell, fra det øyeblikket han slo øynene opp og hun stirret sjokkert på den uventede blåfargen. Vivek hadde ertet henne med det i lange tider og fundert på om hans kone hadde vært utro mot ham. Helt til de besøkte Anahita og hun fortalte at Munas avdøde far også hadde hatt blå øyne.

Ari var lysere i huden enn resten av søsknene sine, og det fremmedartede utseendet hans hadde alltid vakt oppmerksomhet. Det var ingen tvil om at han hadde lagt seg til en viss arroganse etter å ha vært i sentrum for så mye av den gjennom alle sine femogtyve år. Men han ble reddet av sitt elskelige vesen. Av alle barna hennes var det alltid Ari som hadde vært mest kjærlig overfor henne, og han sto alltid parat til å hjelpe henne dersom det oppsto problemer av noe slag. Helt til det øyeblikket da han reiste til Mumbai for å etablere sin egen virksomhet …

Den Ari som besøkte familien sin nå for tiden, virket hardere og mer selvopptatt enn før, og hvis Samina skulle være ærlig, måtte hun innrømme at hun likte ham mindre og mindre. Hun gikk tilbake til mannen sin mens hun sendte opp en bønn om at dette var en fase som ville gå over.

* * *

«Min sønnesønns sønn kan komme inn nå,» erklærte Anahita da Keva hadde satt henne opp i sengen og ristet opp putene bak hodet hennes.

«Ja, frue. Jeg skal hente ham.»

«Og vi vil ikke forstyrres.»

«Nei, frue.»

«God ettermiddag, Nani,» sa Ari muntert da han kom inn i rommet noen sekunder senere. «Jeg håper du føler deg bedre nå?»

«Ja.» Anahita nikket mot stolen. «Vær så snill å sette deg, Ari. Og jeg beklager at jeg har forpurret forretningsavtalen din i morgen.»

«Nei, kjære deg.» Ari kjente at han rødmet for annen gang den dagen. «Det er ikke noe problem i det hele tatt.» Han merket at hun studerte ham med et gjennomtrengende blikk, og lurte på hvordan det kunne ha seg at hun tilsynelatende leste tankene hans.

«Din far forteller meg at du bor i Mumbai, og at du nå driver en vellykket virksomhet.»

«Vel, jeg ville ikke beskrive den som vellykket akkurat nå,» sa Ari. «Men jeg arbeider svært hardt for at den skal bli det i fremtiden.»

«Jeg ser at du er en ærgjerrig ung mann. Og jeg er sikker på at en dag vil innsatsen din bære frukter, slik som du håper.»

«Takk, Nani.»

Ari så på oldemoren, og hun smilte blekt til ham. «Selvsagt er det ikke sikkert at det kommer til å gi deg den tilfredsstillelsen du håper på. Det er mer ved livet enn jobb og rikdom. Men det er noe du kommer til å oppdage etter hvert,» tilføyde hun. «Nå, Ari, jeg har noe jeg gjerne vil gi deg. Vil du være så snill å åpne skatollet med denne nøkkelen og ta frem den bunken med papir du finner i det.»

Ari tok nøkkelen fra oldemoren, vred den rundt i låsen og tok ut det aldrende manuskriptet som lå der.

«Hva er dette?» spurte han.

«Det er historien om din oldemors liv. Jeg skrev det med tanke på at min tapte sønn skulle få det. Dessverre har jeg aldri funnet ham.»

Ari så at Anahita fikk tårer i øynene. For mange år siden hadde han hørt faren snakke om denne sønnen som døde som spedbarn i England mens oldemoren hadde vært der under første verdenskrig. Hvis han husket riktig, hadde hun vært nødt til å la ham være igjen der da hun reiste tilbake til India. Slik han forsto det, hadde Anahita nektet å tro at sønnen hennes var død.

«Men jeg trodde …»

«Ja, jeg er sikker på at du har fått høre at jeg har dødsattesten hans. Og jeg er bare en bedrøvet og kanskje gal mor som ikke er i stand til å akseptere at hennes elskede sønn er gått bort.»

Ari flyttet seg litt nervøst i stolen. «Jeg har hørt den historien,» innrømte han.

«Jeg vet hva familien min mener, og hva du sikkert også mener,» fastslo Anahita rolig. «Men tro du meg, det er flere ting i himmelen og på jorden enn det som kan forklares i et dokument utstedt av mennesker. Det en mors hjerte og sjel forteller henne, kan ikke ignoreres. Og jeg sier deg her og nå at min sønn ikke er død.»

«Jeg tror deg, Nani.»

«Jeg skjønner at du ikke gjør det.» Anahita trakk på skuldrene. «Men det blåser jeg i. Og egentlig er det delvis min egen skyld at familien ikke tror meg. Jeg har aldri forklart dem hva som skjedde den gangen for lenge, lenge siden.»

«Hvorfor ikke?»

«Fordi …» Anahita så ut av vinduet, på de elskede fjellene sine. Hun ristet svakt på hodet. «Det ville ikke være riktig av meg å fortelle deg det nå. Det står der, alt sammen.» Hun pekte på papirbunken Ari holdt i hendene. «Når øyeblikket er riktig for deg – og du kommer til å vite det selv når det er det – vil du kanskje lese historien min. Og da kan du selv avgjøre om du skal undersøke den nærmere eller ikke.»

«Jeg skjønner,» sa Ari, men det var ikke sant.

«Det eneste jeg ber deg om nå, er at du ikke deler historien med noen i familien vår før jeg er død. Det er livet mitt jeg legger i dine hender nå, Ari.» Anahita nølte litt. «Min tid her på denne jorden er snart over, det vet du jo.»

Ari så forvirret på oldemoren. Hva var det hun ville at han skulle gjøre? «Du vil altså at jeg skal lese dette og deretter prøve å finne ut hvor sønnen din oppholder seg?» spurte han for å få det hele klart for seg.

«Ja.»

«Men hvor skal jeg begynne?»

«I England, selvfølgelig.» Anahita så på ham. «Du må gå i mine fotspor. Alt du trenger å vite, ligger i hendene dine nå. Og dessuten forteller faren din meg at du driver et slags datafirma. Du av alle mennesker har hele nettingen til disposisjon.»

«Du mener vel nettet?» sa Ari og bet i seg en liten latter.

«Ja. Jeg er sikker på at det ikke vil ta deg mer enn noen få sekunder å finne det stedet der alt begynte,» konkluderte Anahita.

Ari fulgte oldemorens blikk ut mot fjellene utenfor vinduet. «Det er et vakkert syn,» sa han i mangel på noe bedre å si.

«Ja, og det er derfor jeg blir her, selv om datteren min ikke liker det. En dag nå snart kommer jeg til å reise oppover, langt over disse fjelltoppene, og jeg ser frem til det. Jeg kommer til å treffe mange mennesker der som jeg har savnet i livet mitt. Men selvfølgelig, slik saken står nå …,» Anahita så på oldebarnet sitt igjen, «… kommer jeg ikke til å møte den jeg ønsker mest av alt å treffe.»

«Hvordan kan du vite at han fremdeles lever?»

Anahita rettet blikket mot horisonten igjen før hun trett lukket øynene. «Som jeg sa – det står der i historien min, alt sammen.»

«Selvfølgelig.» Ari visste at han ble sendt vekk nå. «Nå skal du få lov til å hvile, Nani.»

Anahita nikket. Ari reiste seg, gjorde en pranaam og kysset oldemoren på begge kinnene.

«Adjø. Jeg er sikker på at vi ses snart igjen,» kommenterte han idet han gikk mot døren.

«Kanskje,» svarte hun.

Idet Ari skulle til å forlate rommet, snudde han seg plutselig mot henne igjen, helt instinktivt: «Nani, hvorfor meg? Hvorfor gir du ikke denne historien til datteren din, eller faren min?»

Anahita så på ham. «Fordi, Ari – den historien du holder i hendene dine nå, er kanskje min fortid, men den er også din fremtid.»

Ari følte seg helt utkjørt da han forlot rommet. Han gikk gjennom bungalowen ut til garderobestativet i entréen, der han hadde satt fra seg dokumentmappen. Han stappet de gulnede papirene ned i den og fortsatte inn i salongen. Bestemoren hans, Muna, kom bort til ham med en gang.

«Hvorfor ville hun snakke med deg?» spurte hun.

«Å,» svarte Ari luftig, «hun tror ikke at sønnen hennes er død og vil at jeg skal reise til England for å undersøke saken.» Han himlet med øynene for å understreke ironien i utsagnet.

«Ikke nå igjen!» Muna himlet minst like dramatisk med øynene. «Hør her, jeg kan vise deg dødsattesten. Sønnen hennes døde da han var rundt tre år. Vær så snill, Ari.» Muna la hånden på sønnesønnens skulder. «Ikke bry deg om det. Hun har mast om dette i årevis. Det er dessverre bare en gammel kvinnes fantasier, og det er i hvert fall ikke noe å kaste bort din dyrebare tid på. Ta mitt ord for det. Jeg har hørt på det mye lenger enn deg. Kom nå og ta deg et siste glass champagne sammen med familien din.»

* * *

Ari satt på det siste flyet fra Bagdogra tilbake til Mumbai. Han forsøkte å konsentrere seg om tallene han hadde foran seg, men Anahitas ansikt dukket stadig opp for hans indre blikk. Bestemoren hans hadde sikkert rett når hun påsto at Anahita bare fantaserte. Og likevel var det noe av det oldemoren hadde sagt mens de to var alene – ting hun umulig kunne ha visst om ham, og som hadde gjort ham urolig. Kanskje var det noe i denne historien hennes … kanskje han burde ta seg tid til å se igjennom den når han kom hjem.

Selv om klokken hadde passert midnatt da Ari landet på Mumbai Airport, sto Bambi – hans utvalgte for tiden –  der i ankomsthallen for å ta imot ham. Resten av natten tilbrakte han på meget behagelig vis i leiligheten sin, som vendte ut mot Arabiahavet, med å utforske den slanke, unge kroppen hennes.

Neste morgen var han allerede for sent ute til det avtalte møtet, og da han skulle pakke de nødvendige dokumentene ned i dokumentmappen, tok han ut manuskriptet Anahita hadde gitt ham.

En dag får jeg sikkert tid til å lese det, tenkte han da han la papirene i den nederste skuffen på skrivebordet sitt og skyndte seg ut av leiligheten.

Ett år senere

… Jeg husker. I nattens stillhet var selv den minste lille antydning til en bris en velsignelse i den evigvarende, tørre heten i Jaipur. Ofte pleide de andre kvinnene og barna fra zenanaen, kvinnenes del av huset, og jeg å gå opp på taket av Månepalasset, og re opp sengene våre der. Og mens jeg ligger der og ser opp mot stjernene, hører jeg den klare, rene lyden av sangen. Og da vet jeg at en av dem jeg er glad i, er blitt hentet fra jorden og varsomt fraktet oppover ….

Jeg våkner med et sett og oppdager at jeg ligger i soverommet mitt i Darjeeling, ikke på hustakene i palasset i Jaipur. Det var en drøm, prøver jeg å trøste meg selv med, men jeg er forvirret, for sangen fortsetter å klinge i ørene mine. Og likevel vet jeg med meg selv at jeg er ved bevissthet.

Jeg prøver å komme til sans og samling igjen, og forstår hva dette innebærer: Hvis jeg er til stede her og nå, betyr det at noen jeg er glad i, er i ferd med å dø i dette øyeblikket. Hjertet mitt slår fortere, og jeg lukker øynene og gjennomgår hele familien min, for jeg vet at klarsynet mitt vil fortelle meg hvem det er.

For en gangs skyld finner jeg ikke svaret. Det er merkelig, tenker jeg, for gudene har aldri tatt feil før.

Men hvem …?

Jeg lukker øynene og puster dypt og rolig mens jeg lytter intenst.

Og så vet jeg det. Jeg vet med sikkerhet hva det er jeg blir fortalt.

Sønnen min … min elskede sønn. Jeg vet at det er han som omsider blir ført oppover.

Øynene mine fylles av tårer, og jeg ser ut av vinduet, opp mot himmelen, for å finne trøst. Men det er natt, og utenfor vinduet mitt er det bare mørke.

Det banker forsiktig på døren, og Keva kommer inn. Bekymringen står skrevet i ansiktet hennes.

«Frue, jeg hørte at du gråt. Er du syk?» spør hun og kommer bort til meg. Hun ser ned på meg mens hun tar pulsen min.

Jeg rister stumt på hodet, og hun finner frem et lommetørkle og tørker tårene som har trillet nedover ansiktet mitt. «Nei,» sier jeg beroligende. «Jeg er ikke syk.»

«Men hva er det da? Hadde du mareritt?»

«Nei.» Jeg ser opp på henne og vet at hun ikke kommer til å forstå. «Barnet mitt døde nå nettopp.»

Keva stirrer skrekkslagen på meg. «Men hvordan har du oppdaget at fru Muna er død?»

«Det er ikke datteren min, Keva, det er sønnen min. Han som jeg etterlot i England for mange år siden. Han var enogåtti,» mumler jeg. «Han fikk i det minste et langt liv.»

Keva ser uforstående på meg igjen og legger hånden på pannen min for å undersøke om jeg har feber. «Men frue, sønnen din døde for mange år siden. Jeg tror kanskje du drømte,» sier hun, like mye for å overbevise seg selv som meg.

«Kanskje det,» sier jeg vennlig, for jeg vil ikke skremme henne. «Men likevel vil jeg gjerne at du noterer tidspunktet og datoen. Det er et øyeblikk jeg ikke ønsker å glemme. For du skjønner, ventetiden min er over.» Jeg smiler matt til henne.

Hun gjør som jeg ber henne om, noterer tidspunktet, dagen og datoen på et papir og gir meg det.

«Jeg klarer meg fint nå, du kan godt gå igjen.»

«Ja, frue,» svarer Keva usikkert. «Er du sikker på at du ikke er syk?»

«Helt sikker. God natt, Keva.»

Da hun går ut av rommet, tar jeg en penn fra nattbordet og skriver et kort brev som skal legges ved tidspunktet og datoen for min sønns død. Jeg tar også frem den slitte dødsattesten hans fra nattbordskuffen. I morgen vil jeg be Keva om å putte alt sammen i en konvolutt og adressere den til advokaten som har ansvaret for å ordne affærene mine når jeg er død. Jeg har bedt ham ringe til meg så jeg kan gi ham instrukser om hvem han skal sende konvolutten til når jeg dør.

Jeg lukker øynene og ønsker at søvnen må komme nå, for med ett føler jeg meg fortvilet alene her på jorden. Jeg innser at jeg har ventet på dette øyeblikket. Nå har sønnen min forlatt meg, og det er endelig min tur til å følge etter ham …

* * *

Tre dager senere, til vanlig tid om morgenen, banket Keva på sin frues dør. Det var helt normalt at hun ikke fikk noe svar til å begynne med, for fru Chavan pleide ofte å døse til langt ut på formiddagen nå for tiden. Keva beskjeftiget seg med husarbeid i en halv times tid til. Så gikk hun tilbake og banket igjen, men det var fremdeles like stille inne i rommet. Dette var uvanlig, så Keva åpnet døren og så at fruen hennes fremdeles sov tungt. Først da hun hadde trukket fra gardinene mens hun småpratet om alt og ingenting, slik hun hadde for vane, gikk det opp for henne at fru Chavan ikke reagerte.

* * *

Aris mobil ringte mens han kjørte i den kaotiske trafikken i Mumbai. Da han så at det var faren, som han ikke hadde snakket med på to uker, trykket han på knappen på telefonen for å ta samtalen på høyttaler.

«Papa!» sa han muntert. «Hvordan har du det?»

«Hallo, Ari, jeg har det bra, men …»

Ari hørte den triste undertonen i farens stemme.

«Ja?» sa han. «Hva er det?»

«Det er oldemoren din, Anahita. Jeg må fortelle deg at hun døde tidlig i dag morges.»

«Å, Papa. Det var fryktelig leit å høre.»

«Det synes vi alle sammen. Hun var en fantastisk kvinne, og hun kommer til å bli dypt savnet.»

«Ja. Men hun fikk i det minste et langt liv,» sa Ari trøstende mens han raskt manøvrerte seg rundt en drosje som plutselig hadde stanset rett foran ham.

«Det gjorde hun. Begravelsen skal være om fire dager, så familien får tid til å komme sammen til den. Din bror og søster kommer, og alle kommer til å være til stede – du også, håper jeg,» tilføyde Vivek.

«Mener du nå på fredag?» spurte Ari med synkende hjerte.

«Ja, klokken tolv. Hun blir kremert i ghaaten i Darjeeling med bare familien til stede. Vi skal holde en minnegudstjeneste senere, for det er nok mange mennesker som gjerne vil være til stede og feire livet hennes.»

«Papa,» stønnet Ari. «Ærlig talt, fredag er umulig for meg. Jeg har en avtale med en mulig kunde som kommer over hit fra USA for å snakke med meg. Han vurderer å la meg overta softwarekontrakten hans. Det ville bringe firmaet mitt fra tap til overskudd over natten. Jeg kan ikke være i Darjeeling på fredag, ikke med den beste vilje i verden.»

Det ble stille i den andre enden. «Ari,» sa faren til slutt. «Selv jeg vet at det finnes øyeblikk da forretninger må vike for familien. Moren din ville aldri tilgi deg, spesielt ikke etter at Anahita gjorde det klart under fødselsdagsfeiringen i fjor at du betydde noe helt spesielt for henne.»

«Jeg er lei for det, Papa,» sa Ari. «Men det er rett og slett ingenting jeg kan gjøre med det.»

«Og det er ditt siste ord i saken?»

«Det er mitt siste ord.»

Ari hørte lyden av røret som ble slengt på i den andre enden.

* * *

Ari var i strålende humør da han kom hjem fredag kveld. Møtet med amerikanerne hadde gått så bra at de hadde tatt hverandre i hånden på avtalen der og da. Han ville ta med seg Bambi ut i kveld for å feire, og han hadde bare stukket innom leiligheten for å dusje og skifte først. Han plukket med seg et brev fra postkassen nede i vestibylen og tok heisen opp til sekstende etasje. Da han kom inn i leiligheten, gikk han rett inn på soverommet mens han rev opp konvolutten og leste brevet som lå i den.

Advokatene Khan & Chauhan

Chowrasta Square

Darjeeling

Vest-Bengal

India 2. mars 2001

Kjære Ari Malik,

Etter instruks fra min klient, Anahita Chavan, har jeg videresendt denne konvolutten til Dem. Som De sikkert allerede vet, gikk fru Chavan bort for noen dager siden.

Med min dypeste medfølelse

Devak Khan

Partner

Ari satte seg på sengen. Plutselig gikk det opp for ham at all spenningen forut for møtet og alle forberedelsene til det fullstendig hadde fått ham til å glemme oldemorens begravelse. Han sukket tungt idet han åpnet konvolutten som advokaten hadde lagt ved. Foreldrene hans kom sikkert aldri til å tilgi ham at han ikke engang hadde tatt kontakt med dem i dag.

«Ja, ja, det får så være,» sa Ari dystert til seg selv, brettet ut papiret som lå i konvolutten og leste brevet som var festet til det.

Min kjære Ari!

Når du leser dette, er jeg borte. Vedlagt finner du opplysningene om min sønn Mohs død. Den nøyaktige datoen og tidspunktet for hans bortgang. Jeg har også lagt ved den opprinnelige dødsattesten. Som du vil se, stemmer ikke datoene overens. Dette betyr kanskje ikke noe for deg nå, kjære gutten min, men begge deler kan komme til nytte en gang i fremtiden, hvis du bestemmer deg for å undersøke hva som skjedde med ham.

I mellomtiden sender jeg deg all min kjærlighet til vi en gang møtes igjen et annet sted. Du må alltid huske at vi aldri er helt og fullt herre over vår egen skjebne. Bruk ørene dine til å lytte med og øynene dine til å se med, så vet jeg at du vil få veiledning.

Kjærlig hilsen din oldemor,

Anahita

Ari sukket. Han var ikke i humør til hverken oldemorens hokuspokus eller tanken på hvor sinte foreldrene hans var på ham akkurat nå. Han ville ikke at noe skulle ødelegge det gode humøret hans denne kvelden.

Han skrudde på vannet i dusjen, satte på cd-spilleren ved siden av sengen og stilte seg under dusjhodet mens han lyttet til den hamrende musikken.

Han valgte ut en skjorte og en av de skreddersydde dressene sine, kledde på seg, slo av musikken og skulle til å forlate soverommet da blikket hans falt på brevet fra Anahita. Instinktivt brettet han sammen arkene, stakk dem ned i konvolutten igjen og la den i skuffen sammen med det gulnede manuskriptet. Så slo han av lyset og forlot leiligheten.

London

Juli 2011

Kapittel 1

Rebecca Bradley støttet pannen mot vinduet da flyet begynte innflygningen til London. Et lappeteppe av forskjellige grønnfarger skimret som av tidlig morgendugg denne vakre sommermorgenen. Da London City begynte å dukke frem under henne, minnet synet av Big Ben og Parlamentet henne om en by av byggeklosser, sammenlignet med de svimlende høye skyskraperne i New York.

«Miss Bradley, vi slipper deg ut av flyet først,» informerte flyvertinnen henne.

«Takk.» Rebecca klarte å smile tilbake. Hun rotet i skuldervesken etter et par store solbriller i håp om at de ville skjule hvor utkjørt hun var, selv om det var lite sannsynlig at det ville være fotografer som ventet på henne nå. Hun hadde følt behov for å komme seg vekk fra New York i en fart, så hun hadde ringt til flyselskapet og endret sin opprinnelige flight til en tidligere avgang.

Hun følte en viss tilfredshet over at ingen, ikke engang agenten hennes, eller Jack, visste hvor hun var. Jack hadde forlatt leiligheten hennes tidligere på ettermiddagen for å rekke flyet tilbake til Los Angeles. Hun hadde vært ute av stand til å gi ham det svaret han ville ha, og hadde i stedet sagt til ham at hun trengte tid til å tenke.

Rebecca rotet i vesken igjen, fant den røde fløyelsesken, og åpnet den. Ringen han hadde gitt henne, var virkelig litt av et syn, selv om den var for brautende etter hennes smak. Men Jack likte å gjøre alt i stor skala, slik at det sto i stil med hans status som en av verdens mest berømte og best betalte filmstjerner. Og han kunne vanskelig gi henne noe mindre, ettersom ringen ville bli avbildet i aviser og ukeblader verden over dersom hun ga ham sitt ja. Jack Heyward og Rebecca Bradley var Hollywoods heteste par, og mediene kunne ikke få nok av dem.

Rebecca lukket fløyelsboksen og stirret sløvt ut gjennom vinduet mens flyet gjorde seg klart til landing. Etter at hun og Jack traff hverandre under innspillingen av en romantisk komedie for et år siden, hadde hun følt det som om livet hennes var blitt tatt som gissel av alle dem som ønsket å leve vikarierende liv, ikke bare gjennom filmene hun spilte i, men også gjennom privatlivet hennes. Sannheten var – Rebecca bet seg i leppen mens flyet fortsatte nedstigningen – at det «drømmeforholdet» som verden forestilte seg at de to hadde, var like oppdiktet som filmene hennes.

Selv Victor, agenten hennes, oppmuntret henne til å fortsette forholdet til Jack. Han hadde forklart henne utallige ganger at det var det beste som kunne ha skjedd for å fremme hennes karriere som stigende global stjerne.

«Det er ingenting publikum liker bedre enn et ekte Hollywood-par, vennen min,» hadde han sagt. «Selv om filmkarrieren din skulle få en nedtur, vil de likevel gjerne ha bilder av ungene dine som leker i parken.»

Rebecca tenkte tilbake på den mengden tid hun og Jack faktisk hadde tilbrakt sammen i løpet av det siste året. Han bodde i Hollywood, hun i New York, og det hendte at de hektiske timeplanene deres gjorde det umulig for dem å treffes i flere uker i strekk. Og når de var sammen, var de jaget vilt uansett hvor de kom. Bare ta dagen i går – de hadde spist lunsj på en knøttliten italiensk restaurant, og var blitt beleiret av kunder som ville ta bilder og ha autografer. Det endte med at Jack tok henne med på en spasertur i Central Park for å kunne fri i rolige omgivelser. Hun håpet bare at ingen hadde fått øye på dem der …

Det var den overveldende klaustrofobien hun hadde følt da de tok en drosje tilbake til leiligheten hennes i Soho, og Jack presset henne for å få et svar, som hadde resultert i den plutselige beslutningen om å ta et tidligere fly til England. Plutselig orket hun rett og slett ikke tanken på at verden skulle granske alt hun foretok seg, eller at hun skulle bli jaget hver dag av fremmede som følte at de på en eller annen måte eide en bit av henne. Den mangelen på privatliv som fulgte med et høyprofilert forhold, begynte etter hvert å slite på henne – for ikke å snakke om at hun ikke engang kunne snappe med seg en bagel og en kaffe latte fra den lokale kaffesjappa uten å skape oppstyr.

Legen hadde skrevet ut en resept på Valium til henne for noen uker siden, etter at en journalist hadde ligget på lur etter henne ved inngangen til leiegården der hun bodde, og det hele endte med at hun låste seg inne på badet, krøp sammen på gulvet og gråt hysterisk. Valiumen hjalp, men Rebecca visste at en slik løsning ikke hadde noe for seg i lengden. Hun visste utmerket godt hvor lett det var å bli avhengig av piller for å klare å takle det presset hun levde under. Noe Jack også var smertelig klar over.

I den første, glødende tiden av forholdet deres hadde han forsikret henne at den kokainen han brukte, ikke var en fast vane. Han kunne ta den eller la være. Den hjalp ham rett og slett til å slappe av. Men etter hvert som Rebecca ble bedre kjent med ham, oppdaget hun at dette ikke var helt sant. Han var blitt defensiv og kranglete da hun stilte spørsmål ved omfanget av kokainforbruket hans og den mengden av alkohol han drakk. Rebecca selv brukte ikke stoff og drakk svært sjelden, og hun kunne ikke fordra når Jack var påvirket.

I begynnelsen av forholdet deres hadde hun tenkt at livet ikke kunne bli mer perfekt – en utrolig vellykket karriere og en kjekk, talentfull livsledsager å dele den med. Men stoffmisbruket, de lange fraværene og den gradvise avsløringen av Jacks usikkerhet – som hadde kulminert i et voldsomt raseriutbrudd overfor henne da hun ble nominert til en Golden Globe for seks måneder siden og han ikke ble det – hadde fått de rosenfargede brilleglassene til å slå over i grått.

Tilbudet om en stor rolle i en britisk film, Midnattsrosen, med handling fra 1920-årene og med en aristokratisk engelsk familie i sentrum, kunne ikke ha kommet i et mer passende øyeblikk. Ikke bare var det et langt skritt videre fra de lettvekterrollene hun hadde hatt så langt, men det var også en stor ære å bli utvalgt av Robert Hope, den dyktige og populære britiske regissøren. Dessverre hadde Jack til og med klart å legge en demper på denne gleden da han påpekte at de ville bruke henne som filmens «navn» fra Hollywood for å tilfredsstille mennene med pengene. Deretter presterte han å si at det største bidraget hennes ville bli å ta seg godt ut i de mange flotte periodekostymene, og at hun endelig ikke måtte innbille seg at det var talentet hennes som hadde skaffet henne rollen.

«Du er altfor vakker til at man kan ta deg alvorlig, skatten min,» hadde han tilføyd mens han skvalpet mer vodka i glasset sitt.

Flyet landet på Heathrow og takset bort til en gate, og Rebecca løsnet sikkerhetsbeltet da lysene ble tent i kabinen.

«Er du klar, miss Bradley?» spurte flyvertinnen.

«Ja takk.»

«Det skulle ikke ta mer enn et par minutter.»

Rebecca skyndte seg å gre det lange, mørke håret og festet det i en knute bak i nakken. Jack kalte det for «Audrey Hepburn»-stilen hennes, og mediene pleide faktisk også å sammenligne Rebecca med den ikoniske stjernen. Det var til og med snakk om en nyinnspilling av Frokost hos Tiffany’s neste år.

Hun måtte ikke høre på ham, måtte ikke la ham ødelegge hennes selvtillit som skuespiller enda mer. De to siste filmene til Jack hadde vært fiaskoer, og stjernen hans skinte ikke lenger fullt så klart som før. Den fryktelige sannheten var at han var sjalu på hennes suksess. Hun trakk pusten dypt for å berolige seg selv. Uansett hva Jack sa, var hun fast bestemt på å bevise at hun var noe langt mer enn et pent ansikt, og det fyldige filmmanuskriptet ga henne en solid sjanse til å gjøre nettopp det.

Sist, men ikke minst, håpet Rebecca at hun ville få litt ro og tid til å tenke når hun nå skulle oppholde seg langt ute på den engelske landsbygda under innspillingen. Under alle problemene visste hun at det fantes en Jack som hun elsket. Men med mindre han var villig til å gjøre noe med den økende rusavhengigheten, visste hun at hun ikke kunne si ja til å gifte seg med ham.

«Nå er vi klar til å eskortere deg ut av flyet, miss Bradley,» sa en mørkkledd sikkerhetsoffiser som hadde dukket opp ved plassen hennes.

Rebecca tok på seg solbrillene og forlot plassen sin på første klasse. Mens hun satt i VIP-loungen og ventet på bagasjen, tenkte hun på nytt at hun og Jack ikke hadde noen fremtid sammen med mindre han var villig til å innrømme at han hadde problemer. Og kanskje var det nettopp det hun skulle si til ham, funderte hun, tok frem mobilen sin og så på skjermen.

«Miss Bradley, bagasjen din blir brakt ut til bilen nå,» sa sikkerhetsvakten. «Men jeg er redd det står en hel hær av fotografer og venter på deg utenfor.»

«Nei!» Hun så forskrekket opp på ham. «Hvor mange?»

«Mange,» bekreftet han. «Ikke vær redd, jeg skal få deg trygt igjennom.»

Han gjorde tegn til at de skulle gå, og Rebecca reiste seg.

«Jeg hadde ikke ventet dette,» kommenterte hun da hun gikk sammen med ham mot ankomsthallen. «Jeg tok et tidligere fly enn jeg opprinnelig hadde planlagt.»

«Nå ja, du kommer jo til London samme morgen som den store nyheten er sluppet. Får jeg lov til å gratulere?»

Rebecca bråstoppet. «Hvilken nyhet?» spurte hun bestyrtet.

«Din … forlovelse med Jack Heyward, miss Bradley.»

«Jeg … å, herre jemini,» mumlet hun.

«Det er et nydelig bilde av deg i Central Park, tatt akkurat idet mr. Heyward setter en ring på fingeren din. Det er på forsiden av alle morgenavisene våre i dag. Jaha,» sa han og stanset foran skyvedørene. «Er du klar?»

Tårene sved i Rebeccas øyne bak solbrillene, og hun nikket sint.

«Fint, vi skal få deg gjennom så fort vi kan.»

Et kvarter senere, mens bilen sakte tok seg ut fra Heathrow, stirret Rebecca hjelpeløst på et fotografi av henne og Jack, som prydet forsiden av Daily Mail under overskriften:

JACK OG BECKS – NÅ ER DET OFFISIELT!

På det kornete motivet var Jack i ferd med å sette ringen på fingeren hennes i Central Park. Hun så opp på ham med noe hun selv visste var et uttrykk av panikk, men som journalisten betegnet som «henrykt overraskelse». Det verste av alt var at det også sto en kommentar fra Jack – han måtte ha snakket med journalistene etter at han forlot leiligheten hennes i går ettermiddag. Han hadde åpenbart bekreftet at han hadde fridd til Rebecca, men sa at de ikke hadde fastsatt datoen ennå.

Hun stakk en skjelvende hånd ned i vesken og fant frem mobilen igjen. Det lå masse beskjeder på den, både fra Jack, agenten hennes og pressen, men hun bare slo den av og la den ned i vesken igjen. Hun orket ikke å ta kontakt med noen av dem akkurat nå. Hun var rasende på Jack fordi han i det hele tatt hadde valgt å kommentere det som hadde skjedd i parken.

I morgen ville verdenspressen være full av spekulasjoner om hvem som skulle designe brudekjolen hennes, hvor seremonien skulle finne sted og – antagelig – om hun var gravid eller ikke.

Rebecca lukket øynene og trakk pusten dypt. Hun var niogtyve år gammel, og frem til i går hadde tanken på ekteskap og barn vært ganske fjern for henne. Det hadde bare vært noe som kanskje kom til å skje en gang i fremtiden.

Men Jack nærmet seg førti, han hadde vært i seng med de fleste av motspillerne sine, og, som han selv sa – han følte at tiden var inne til å slå seg til ro. Rebecca på sin side hadde bare hatt ett alvorlig forhold før Jack. Hun hadde vært sammen med barndomskjæresten sin i mange år, men den gryende karrieren hennes og berømmelsen som gradvis bygget seg opp, hadde ødelagt den kjærlighetshistorien også.

«Jeg er redd det kommer til å ta noen timer å kjøre ned til Devon, miss Bradley,» sa den vennlige sjåføren. «Jeg heter forresten Graham, og du må endelig si fra hvis du trenger en stopp underveis av en eller annen grunn.»

«Det skal jeg gjøre,» sa Rebecca. Akkurat der og da ville hun ha foretrukket at han kjørte henne ut i en stor ørken et eller annet sted i Afrika, et sted der det ikke fantes fotografer, aviser eller mobildekning.

«Det er ganske ødslig der du skal, miss Bradley,» kommenterte Graham, nesten som et speilbilde av tankene hennes. «Det er ikke mye uteliv eller mange butikker i Dartmoor,» tilføyde han. «Men det stedet der dere skal filme, er et helt fantastisk gammelt gods. Det blir som å vende tilbake til en helt annen tid. Jeg trodde ikke det var noen som bodde på slike steder lenger. Men det skal bli riktig koselig å komme ut på landet i en periode, det synes i hvert fall jeg. Vanligvis frakter jeg skuespillere gjennom London-trafikken til studioene.»

Ordene hans virket litt beroligende på Rebecca. Kanskje mediene ville la henne være i fred så lenge hun befant seg langt utenfor sivilisasjonen.

«Ser ut til at vi har fått oss en motorsykkel som haleheng, miss Bradley,» sa Graham etter et blikk i bakspeilet, og ødela dermed alle hennes forhåpninger om litt privatliv. «Men ikke vær bekymret, vi kommer til å miste ham så snart vi kommer ut på motorveien.»

«Mange takk,» sa Rebecca og forsøkte å roe de frynsede nervene sine. Hun lente seg bakover i setet, lukket øynene og gjorde sitt beste for å sove.

* * *

«Nå er vi snart fremme, miss Bradley.»

De hadde vært underveis i fire og en halv time, og Rebecca hadde døset litt av og til, men nå merket hun at tidsforskjellen etter flyreisen begynte å gjøre seg gjeldende. Hun kikket omtåket ut gjennom vinduet. «Hvor er vi?» spurte hun da hun så de kuperte, øde lyngheiene som omga dem.

«På Dartmoor. Det er vakkert her når solen skinner, men jeg kan tenke meg at det er ganske dystert om vinteren. Unnskyld meg,» sa Graham da telefonen hans ringte. «Det er produksjonslederen. Jeg må bare kjøre inn til siden her og ta samtalen.»

Mens sjåføren snakket i telefonen, åpnet Rebecca døren og gikk ut i det grove gresset ved siden av den smale veien. Hun trakk pusten dypt inn og kjente hvor ren og frisk luften var. En lett bris feide over heiene, og i det fjerne kunne hun se forrevne klippeblokker som tegnet seg i silhuett mot den ujevne horisonten. Det var ikke et eneste menneske å se i flere kilometers omkrets.

«Milde himmel,» sa hun overveldet da Graham startet motoren igjen og hun satte seg inn i baksetet. «Så fredelig det er her!»

«Ja,» nikket han. «Men dessverre ringte produksjonslederen for å si at det allerede har samlet seg en hel flokk med fotografer utenfor det hotellet der skuespillerne bor. De venter på at du skal komme. Så han foreslår at jeg kjører deg rett til Astbury Hall, der innspillingen skal foregå.»

«Ja vel.» Rebecca bet seg i leppen og kjente seg enda mer fortvilet enn før.

«Beklager, miss Bradley,» sa han medfølende. «Jeg sier alltid til ungene mine at det ikke er fullt så morsomt å være en rik og berømt filmstjerne som folk vil ha det til. Det må være vanskelig for deg, spesielt i slike situasjoner som denne.»

Den forståelsesfulle holdningen hans ga Rebecca en klump i halsen. «Det er det, av og til,» nikket hun.

«Den gode nyheten er at ingen kan komme i nærheten av deg mens du filmer. Huset er omgitt av en privat eiendom på mange, mange mål, og det er omtrent en kilometers vei fra denne inngangen her til selve huset.»

Rebecca så at de var kommet frem til et par store smijernsporter der det sto en sikkerhetsvakt. Graham signaliserte til vakten, og han åpnet porten. Rebecca kikket storøyd rundt seg mens de kjørte gjennom et parklandskap med gamle eiketrær, kastanjetrær og bøk på begge sider av veien.

Et stykke foran dem lå det et digert hus, nesten som et palass, faktisk, av den typen hun hittil bare hadde sett i bøker eller på historiske programmer på fjernsynet. En bisarr sammenblanding av utskåret stein og kannelerte søyler.

«Du store verden,» utbrøt hun.

«Det er litt av en bygning, ikke sant? Skjønt jeg tør nesten ikke tenke på hva det må koste å varme opp dette stedet om vinteren,» sa Graham spøkefullt.

Da de kom nærmere, og Rebecca fikk se den store marmorfontenen foran huset, skulle hun ønske hun kjente de riktige arkitektoniske begrepene til å beskrive all denne skjønnheten med. Bygningens grasiøse symmetri, med to elegante fløyer på hver sin side av et sentralbygg med en stor kuppel, fikk henne nesten til å miste pusten. Solen glitret i de perfekt proporsjonerte, smårutete vinduene som sto som juveler langs hele forsiden. Murverket av naturstein var spekket med kjeruber og urner. Under det massive, midtstilte inngangspartiet, som ble holdt oppe av fire enorme søyler, fikk hun et glimt av en fabelaktig, dobbelt eiketredør.

«Det er en dronning verdig, ikke sant?» sa Graham mens han svingte rundt huset til en gårdsplass på siden, full av varebiler og lastebiler. En masse mennesker holdt på å bære kameraer, lys og kabler inn gjennom en dør. «De håper å bli klar til opptak i morgen, så vidt jeg forstår,» fortalte Graham mens han parkerte bilen.

«Tusen takk,» sa Rebecca og gikk ut av bilen. Graham gikk bak til bagasjerommet for å hente kofferten hennes.

«Er dette alt du har med deg, miss Bradley? Filmstjerner pleier gjerne å ha en hel container full av bagasje,» kommenterte han muntert.

«Jeg pakket i en fei,» tilsto Rebecca og fulgte ham over gårdsplassen mot huset.

«Du må endelig huske at jeg står til tjeneste under hele innspillingsperioden, miss Bradley, så hvis det er noe du trenger, må du bare si fra til meg. Det har vært en glede å treffe deg.»

«Å, der er du jo!» En ung mann kom mot dem. Han rakte hånden frem mot Rebecca. «Velkommen til England, miss Bradley. Jeg er Steve Campion, produksjonsleder. Jeg er lei for å høre at du måtte løpe spissrotgang mellom representanter for den forferdelige sladrepressen vår i dag morges. Men her er du i det minste trygg for dem.»

«Mange takk. Vet du når jeg kan dra til hotellet? Jeg føler sterkt for en dusj og litt søvn,» sa Rebecca. Hun følte seg ustelt og utkjørt etter reisen.

«Selvfølgelig. Men vi ville nødig utsette deg for en ny ildprøve ved hotellet etter episoden på flyplassen i dag tidlig,» sa Steve. «Så foreløpig har lord Astbury meget sjenerøst tilbudt deg et rom her i huset, til vi finner annen innkvartering til deg. Som du kanskje har lagt merke til,» sa Steve smilende og slo ut med hånden mot den enorme bygningen, «har han et par ekstra værelser. Robert, regissøren, er svært ivrig etter å begynne innspillingen alt i morgen, og han vil helst ikke at konsentrasjonen din, eller konsentrasjonen til de andre skuespillerne, skal bli ødelagt.»

«Jeg beklager at jeg skaper så mye bry,» sa Rebecca forlegent og rødmet i et plutselig anfall av dårlig samvittighet.

«Ikke tenk på det – det er sånt vi må regne med når vi velger en så berømt ung skuespiller til en film. Husholdersken ba om å bli varslet når du kom, så hun kan vise deg rommet ditt. Hele ensemblet skal samles i salongen klokken fem i ettermiddag, så det gir deg tid til et par timers søvn.»

«Takk,» gjentok Rebecca. Hun hadde fått med seg undertonen i Steves stemme og visste at hun allerede hadde fått merkelappen «trøbbel» klistret på seg. Og hun var sikker på at resten av rollebesetningen – som alle var talentfulle, britiske skuespillere, selv om de ikke kunne måle seg med henne, hverken i berømmelse eller som trekkplaster ennå – var helt enige med ham.

«Vent her, så skal jeg gå og finne mrs. Trevathan,» sa Steve. Han lot Rebecca stå igjen alene og forlatt midt på gårdsplassen mens kameramannskapene slepte utstyret sitt forbi henne.

Et øyeblikk senere kom en lubben, middelaldrende kvinne med grånende, krøllet hår og røde kinn ut av døren og bort til henne.

«Miss Rebecca Bradley?»

«Ja.»

«Det var egentlig et dumt spørsmål,» sa kvinnen med et bredt smil. «Jeg kjente deg igjen med en gang. Og jeg kan bare si at du er enda penere i virkeligheten. Jeg har sett alle filmene dine, og det er en glede å treffe deg. Jeg er mrs. Trevathan, husholdersken. Bli med meg, så skal jeg vise deg opp til rommet ditt. Det er langt å gå, er jeg redd. Graham kommer opp med kofferten din senere,» sa hun da Rebecca bøyde seg for å løfte den opp. «Du kan ikke forestille deg hvor mange kilometer jeg går hver dag.»

«Det er sikkert mange,» nikket Rebecca, som strevde med å forstå den kraftige Devon-dialekten. «Dette huset er helt utrolig.»

«Det er litt mindre utrolig nå når det bare er meg og noen daghjelper her til å holde det i stand. Jeg sliter meg nesten fordervet. For mange år siden var vi faktisk tredve mennesker som arbeidet her på fulltid, men alt er annerledes nå.»

«Ja, jeg kan tenke meg at det er det,» sa Rebecca mens mrs. Trevathan førte henne gjennom en rekke dører inn i et enormt kjøkken, der en kvinne i sykepleieruniform satt ved bordet og drakk kaffe.

«Tjenertrappen er den raskeste veien til soverommene fra kjøkkenet,» forklarte mrs. Trevathan da Rebecca fulgte henne opp en smal og bratt trapp. «Jeg har gitt deg et hyggelig rom på baksiden av huset. Det har en deilig utsikt over hagene og heiene bakenfor. Det var sannelig heldig for deg at lord Astbury gikk med på å la deg få et rom her. Han er ikke begeistret for overnattingsgjester. Det er egentlig trist, for han kunne uten problemer ha førti mennesker boende her. Men den slags hører fortiden til.»

Endelig kom de gjennom en ny dør ut på en bred mesanin. Rebecca stirret overveldet opp mot den fantastiske, velvede kuppelen over dem. Så fulgte hun etter mrs. Trevathan bortover en bred, skyggefull korridor.

«Her skal du bo,» sa husholdersken og åpnet døren til et stort, høyloftet værelse dominert av en stor dobbeltseng. «Jeg satte opp vinduet for en stund siden for å lufte, så det er litt kjølig her. Men det er bedre enn lukten av fukt. Det er en elektrisk peis som du kan bruke hvis du fryser.»

«Tusen takk. Hvor er badet?» spurte Rebecca.

«Det er to dører lenger borte til venstre, på den andre siden av korridoren. Jeg er redd vi ikke har kommet så langt som til å ha eget bad for hvert soverom ennå,» sa mrs. Trevathan. «Og nå skal du få lov til å hvile.»

«Kunne jeg få et glass vann, kanskje?» spurte Rebecca sjenert.

Mrs. Trevathan stanset på veien bort til døren, snudde seg og så medfølende på Rebecca. «Naturligvis, du må jo være helt utsultet. Har du spist noe i dag?»

«Nei. Jeg orket ikke frokosten på flyet.»

«Hva sier du til at jeg henter en kanne te og litt ristet brød? Du ser virkelig ut som du kunne trenge det.»

«Det ville være deilig,» sa Rebecca. Hun følte seg plutselig svimmel og dumpet brått ned i en lenestol som sto foran den tomme peisen.

«Fint, da går jeg og henter det.» Mrs. Trevathan så tankefullt på henne. «Egentlig er du bare en liten jentunge under all den glamouren, ikke sant, vennen min? Nå kan du stelle deg litt, så kommer jeg opp igjen om en liten stund.» Hun smilte vennlig og gikk sin vei.

Litt etter gikk Rebecca bortover korridoren, og etter et par mislykkede forsøk som førte henne inn i et lintøyskap og et annet soverom, fant hun omsider et stort bad med et gammeldags støpejernsbadekar midt i. En rusten metallenke dinglet fra sisternen over toalettet. Hun drakk litt vann fra kranen og gikk tilbake til rommet sitt, stilte seg ved de store vinduene og så på utsikten. En bred terrasse løp langs hele baksiden av huset, og hagen nedenfor så ut til å være svært velstelt. Blomstrende planter og busker vokste langs kantene i ulastelig overflod, og magnoliatrærne sto i knopp – den blekrosa nyansen mildnet den sterke grønnfargen på den store plenen. Bak den høye barlindhekken som omkranset den formelle hagen, lå de ulendte heiene som sto i skarp kontrast til de flate, velstelte plenene under henne. Rebecca sparket av seg skoene og la seg på sengen. Madrassen var behagelig myk etter mange års bruk.

Da mrs. Trevathan forsiktig banket på døren ti minutter senere og kom inn i rommet, fant hun Rebecca i dyp søvn. Hun satte fra seg brettet på bordet foran peisen, la forsiktig sengeteppet over henne og listet seg stille ut av rommet.