Kristin Cashore

Nådegaven 3

BLÅLIND

Kristin Cashore

Nådegaven 3

BLÅLIND

Oversatt av Carina Westberg

Denne har hele tiden vært tiltenkt Dorothy

PROLOG

Det må gjøre vondt når han griper fatt i mammas håndledd og skubber henne inntil veggteppet på den måten. Mamma skriker ikke. Hun prøver å skjule at hun har vondt,men hun ser på meg, og ansiktet røper alt hun føler.Hvis pappa skjønner at hun har vondt, og at hun viser meg det, tryller han bort mammas smerte og erstatter den med noe annet.

Da sier han til mamma: «Ingenting er i veien, kjære, det gjør ikke vondt, du er ikke redd», og i mammas ansikt ser jeg tvil og en begynnende forvirring. Da sier han: «Se på den nydelige jenta vår. Se på dette nydelige rommet. Så lykkelige vi er. Ingenting er i veien. Bli med meg, kjære.» Da stirrer mamma undrende på ham, og deretter ser hun på meg, den nydelige jenta i det nydelige rommet, og blikket hennes blir rolig og tomt, og så smiler hun fordi vi er så lykkelige. Jeg smiler også, for sinnet mitt er ikke sterkere enn mammas. Jeg sier: «Ha det gøy! Kom snart tilbake!»Og så finner pappa fram nøklene som åpner døren bak veggteppet, og mamma smetter inn. Tiell – som står høy, plaget og forvirret midt i rommet – skynder seg etter henne, og pappa følger hakk i hæl.

Da låsen glir igjen etter dem, blir jeg stående og prøve å huske hva jeg holdt på med før alt dette skjedde. Før Tiell,fars fremste rådgiver, som holdt hendene så tett inntil siden at de skalv, prøvde å fortelle pappa noe som gjorde pappa sint, og pappa reiste seg fra bordet så papirene flagret til alle kanter og pennen falt ned, og sa: «Tiell,du er en tosk som ikke greier å ta fornuftige beslutninger.Bli med oss nå! Jeg skal vise deg hva som skjer når du prøver å tenke selv.» Og så gikk han bort til sofaen, grep mammas håndledd så raskt at mamma gispet og slapp broderiet sitt, men hun skrek ikke.

«Kom snart tilbake!» sier jeg muntert idet den skjulte døren glir igjen etter dem.

Jeg blir værende og stirrer inn i de triste øynene til den blå hesten på veggteppet. Det blåser snø mot vinduet. Jeg prøver å huske hva jeg drev med før alle forsvant.

Hva var det som nettopp hendte? Hvorfor husker jeg ikke hva som nettopp hendte? Hvorfor føler jeg meg så –

Tall.

Mamma sier at når jeg er forvirret eller ikke kan huske, må jeg drive med matematikk, for tall er som et anker. Hun har skrevet ned oppgaver for meg som jeg kan bruke i stunder som denne. De ligger ved siden av papirene pappa har skrevet med den rare, snirklete håndskriften sin.

1058 delt på 46.

Jeg kunne ha regnet det ut på papir på to sekunder,men mamma sier at jeg bestandig må regne i hodet. «Rydd hjernen for alt annet enn tall,» sier hun. «Lat som om du er alene med tallene i et tomt rom.» Hun har lært meg noen snarveier. For eksempel er 46 nesten 50, og 1058 er bare litt over 1000. 1000 delt på 50 er nøyaktig 20. Jeg begynner der og arbeider med det som er igjen. Ett minutt senere har jeg funnet ut at 1058 delt på 46 blir 23.

Jeg gjør en oppgave til. 2850 delt på 75 er 38. Enda en. 1600 delt på 32 er 50.

Å!Det er fine tall mamma har valgt. De pirrer hukommelsen og danner en historie, for pappa er femti år, og mamma er trettito. De var vært gift i fjorten år, og jeg er ni og et halvt. Mamma var en lienidisk prinsesse. Pappa besøkte øyriket Lienid og valgte henne da hun var bare atten år gammel. Han tok henne med hit, og hun har ikke vært i Lienid siden. Hun savner hjemmet sitt, faren, brødrene og søstrene. Broren Ror er konge. Iblant snakker hun om å sende meg dit, der jeg vil være trygg, og jeg legger hånden for munnen hennes og surrer en neve inn i sjalet hennes og presser meg inntil henne, for jeg vil ikke forlate henne.

Er jeg ikke trygg her?

Tallene og historien klarner hodet, og det kjennes som om jeg faller. Pust.

Pappa er konge av Montsø. Det er ingen som vet at han har to ulike øyefarger, kjennetegnet på en med nådegave. Ingen lurer på det, for han har den fryktelige nådegaven gjemt bak øyelappen. Når han snakker, blir folk tåkete i hodet,og de tror på alt han sier. Vanligvis lyver han. Det er derfor, når jeg sitter her nå, tallene er tydelige mens alt annet i hodet mitt er et eneste rot. Pappa har nettopp løyet.

Nå forstår jeg hvorfor jeg er alene i rommet. Pappa har tatt med seg mamma og Tiell ned til sine egne rom, der han gjør noe fælt mot Tiell så han skal lære å adlyde og ikke komme til pappa igjen med kunngjøringer som gjør pappa sint. Hva det fæle er, vet jeg ikke. Pappa viser meg aldri hva han gjør, og mamma husker ikke nok til å fortelle det. Hun har sagt at jeg aldri får lov til å bli med pappa ned dit. Noensinne. Hun sier at når det faller meg inn å følge med pappa ned trappen, må jeg skyve det fra meg og gjøre flere matteoppgaver. Hun sier at hun sender meg til Lienid hvis jeg er ulydig.

Jeg prøver. Det gjør jeg virkelig. Men jeg greier ikke å gjøre meg alene med tallene i et tomt rom, og plutselig skriker jeg.

I neste øyeblikk slenger jeg pappas papirer i peisen. Jeg løper tilbake til bordet, samler dem opp, snubler over gulvteppet, kaster dem i ilden og skriker mens jeg ser pappas rare, vakre håndskrift forsvinne. Jeg skriker til den ikke eksisterer lenger. Jeg snubler over mammas broderi, duker med muntre små rader av stjerner, måner, slott, muntre,fargerike blomster og nøkler og levende lys. Jeg hater broderi. Det er en løgn om lykke som pappa overbeviser henne om er sann. Jeg sleper det med meg til peisen.

Da pappa kommer brasende gjennom den skjulte døren, står jeg fremdeles der og skriker av full hals, og det er dårlig luft i rommet, som er fullt av stinkende røyk fra silken. En flik av teppet brenner. Han tramper ut ilden. Deretter griper han skuldrene mine og rister meg så kraftig at jeg biter meg i tungen. «Blålind,» sier han, og han er faktisk redd. «Har du gått fra vettet? Du kan jo bli kvalt av all den røyken!»

«Jeg hater deg!» roper jeg og spytter blod i ansiktet hans. Han gjør noe veldig merkelig: Det ene øyet han har, lyser opp, og han brister i latter.

«Du hater meg ikke,» sier han. «Du er glad i meg, og jeg er glad i deg.»

«Jeg hater deg,» sier jeg, men jeg tviler på det nå, jeg er forvirret. Han legger armene rundt meg og gir meg en klem.

«Du er glad i meg,» sier han. «Du er vidunderlig og sterk, vennen min, og en dag blir du dronning. Ville du ikke ha likt å være dronning?»

Jeg klemmer pappa, som sitter på kne på gulvet foran meg i et røykfylt rom, veldig stor og trøstende. Pappa er varm og god å klemme, enda skjorta hans lukter rart, av noe søtt og råttent. «Dronning av hele Montsø?» sier jeg forundret. Ordene kjennes tykke i munnen. Det gjør vondt i tungen. Jeg husker ikke hvorfor.

«En dag blir du dronning,» sier pappa. «Jeg skal lære deg alt som betyr noe, for vi må forberede deg. Du blir nødt til å arbeide hardt, Blålind. Du har ikke alle fordelene jeg har. Men jeg skal forme deg, ikke sant?»

«Jo, pappa.»

«Og du må aldri noensinne være ulydig mot meg. Neste gang du ødelegger papirene mine, Blålind, skjærer jeg av en av mammas fingrer.»

Det forvirrer meg. «Hva? Pappa! Det må du ikke!»

«Neste gang etter det,» sier pappa, «skal jeg gi deg kniven, så du må skjære av en av fingrene hennes.»

Jeg faller igjen. Jeg svever alene i løse luften sammen med ordene pappa nettopp sa, jeg styrter ned i forståelsen. «Nei,» sier jeg, sikker. «Du ville ikke ha fått meg til å gjøre det.»

«Du vet helt sikkert at jeg ville ha greid det,» sier han og holder meg fanget tett inntil seg med hendene låst over albuene mine. «Du er den åndskraftige jenta mi, og jeg tror du vet nøyaktig hva jeg kan gjøre. Skal vi love hverandre noe, vennen? Skal vi love å være ærlige mot hverandre fra nå av? Jeg skal forvandle deg til en helt strålende dronning.»

«Du kan ikke få meg til å skade mamma,» sier jeg.

Pappa slår meg i ansiktet. Jeg ser ingenting og hiver etter pusten og ville ha falt om han ikke hadde holdt meg oppe.«Jeg kan få alle til å gjøre hva det skal være,» sier han med knusende ro.

«Du kan ikke få meg til å skade mamma!» roper jeg. Ansiktet svir, og tårer og snørr renner. «En dag blir jeg stor nok til å drepe deg.»

Pappa ler igjen. «Søte deg,» sier han og tvinger meg inn i armkroken igjen. «Å, se så fullkommen du er. Du blir mesterverket mitt.»

Da mamma og Tiell kommer inn gjennom den skjulte døren, mumler pappa til meg, og jeg hviler kinnet mot den gode skulderen, trygg i armkroken hans, og lurer på hvorfor det lukter røyk i rommet, og hvorfor det gjør så vondt i nesen. «Blålind?» sier mamma og høres redd ut. Jeg løfter ansiktet mot henne. Øynene hennes utvider seg, og hun kommer bort til meg og drar meg vekk fra pappa. «Hva har du gjort?» freser hun til pappa. «Du slo henne. Ditt udyr. Jeg skal drepe deg.»

«Ikke vær dum, kjære,» sier pappa, reiser seg og blir stående over oss. Mamma og jeg er så små, så små og står så tett sammen, og jeg er forvirret fordi mamma er sint på pappa. Pappa sier til mamma: «Det var ikke jeg som slo henne. Det var du.»

«Jeg vet at jeg ikke gjorde det,» sier mamma.

«Jeg prøvde å hindre deg,» sier pappa, «men jeg greide det ikke, og du slo henne.»

«Du kommer aldri til å overbevise meg om det,» sier mamma.Ordene er tydelige, og stemmen lyder vakker når jeg presser øret mot brystet hennes.

«Interessant,» sier pappa. Han betrakter oss en stund med hodet på skakke, og så sier han til mamma: «Hun er i en fin alder. Det er på tide hun og jeg blir bedre kjent. Jeg skal begynne å gi Blålind privattimer.»

Mamma stiller seg mellom meg og pappa. Armene ligger rundt meg som jernstenger. «Det skal du ikke,» sier hun til pappa. «Kom deg ut! Kom deg ut herfra!»

«Dette var utrolig fascinerende,» sier pappa. «Sett at jeg sier at Tiell slo henne?»

«Du slo henne,» sier mamma, «og nå går du.»

«Strålende!» sier pappa. Han går bort til mamma. Knyttneven hans kommer ingenstedsfra. Han slår henne i ansiktet, og mamma faller brått ned på gulvet. Jeg faller igjen, men denne gangen faller jeg ordentlig, sammen med mamma. «Dere må gjerne bruke litt tid på å vaske dere,» foreslår pappa der han står over oss og dulter borti oss med tåen. «Jeg må tenke litt. Vi kan snakke mer om dette siden.»

Pappa er borte. Tiell setter seg på kne og bøyer seg over oss, og det drypper blodige tårer fra nye sår på begge kinn. «Aska,» sier han. «Aska, jeg er så lei meg. Tilgi meg, prinsesse Blålind.»

«Du slo henne ikke, Tiell,» sier mamma med grøtete stemme og skyver seg opp, drar meg opp på fanget sitt og vugger meg og hvisker kjærlige ord. Jeg klamrer meg gråtende til henne. Det er blod overalt. «Hjelp henne, er du snill, Tiell,» sier mamma.

Tiells faste, varsomme hender stryker meg over nesen, kinnene og kjeven, og de fuktige øynene gransker ansiktet mitt. «Ingenting er brukket,» sier han. «La meg få ta en titt på deg også, Aska. Å, som jeg trygler dere om å tilgi meg.»

Vi sitter tett inntil hverandre på gulvet, alle tre, og gråter. Ordene mamma mumler til meg, er alt som finnes. Da mamma snakker til Tiell igjen, er stemmen hennes så matt. «Du har ikke gjort noe du er skyld i, Tiell, og du har ikke slått henne. Alt dette er Lecks verk.» Mamma snakker til meg: «Blålind, er du klar i hodet?»

«Ja, mamma,» hvisker jeg. «Pappa slo meg, og så slo han deg. Han vil forme meg til en fullkommen dronning.»

«Du er nødt til å være sterk, Blålind,» sier mamma. «Sterkere enn noen gang, for det kommer til å bli verre.»

1

Det hadde slett ikke vært dronning Blålinds plan å lyve så ofte for så mange.

Det hele begynte med saken i Høyesterett om den gale mannen og vannmelonene. Mannen, som het Ivan, bodde ved Dalelv på østkanten av byen ved handelshavnen. På den ene siden av huset hans bodde en som hogg ut og graverte gravstøtter, og på den andre siden lå en vannmelonåker. Ivan hadde pønsket ut at han midt på svarte natten skulle erstatte hver eneste vannmelon i åkeren med en gravstøtte, og hver gravstøtte på gravørens tomt med en vannmelon. Så hadde han skjøvet kryptiske instrukser under døren til begge naboene for å få dem ut på jakt etter de forsvunne gjenstandene. Dette påfunnet var fåfengt i det ene tilfellet og unødvendig i det andre, for vannmelonbonden kunne ikke lese, og gravøren kunne lett se gravstøttene når hun sto på dørstokken, for de var plantet i vannmelonåkeren på tomten bortenfor naboens. Begge hadde straks gjettet seg til hvem den skyldige var, for Ivan drev stadig vekk med dumheter. Bare en måned tidligere hadde Ivan stjålet kua til en nabo og plassert den oppå en annen nabos godteributikk, der den sto og rautet bedrøvet til noen klatret opp på taket og melket den. Og der den måtte oppholde seg i flere dager som kongerikets mest høytstående og antagelig mest forfjamsede ku, mens de få lesekyndige i gaten arbeidet seg gjennom Ivans kryptiske instrukser for hvordan man bygde mekanismen med tau og trinse som måtte brukes for å få kua ned igjen. Ivan var nemlig utdannet ingeniør.

Faktisk var Ivan den ingeniøren som under Lecks styre hadde tegnet de tre bybroene.

Der Blålind satt ved æresbordet i Høyesterett, var hun en smule irritert på rådgiverne sine, som avgjorde hvilke rettssaker dronningen skulle bruke tid på. Det virket som om de stadig vekk lot henne overvære kongerikets tåpeligste anliggender, for så å kalle henne tilbake til kontoret i en fei straks det dukket opp noe mer spennende. «Dette virker da helt opplagt som en ordensforstyrrelse,» sa hun til de fire mennene til venstre for seg og de fire til høyre. De åtte dommerne assisterte henne når hun var til stede, og håndterte sakførselen når hun ikke var det. «I så fall overlater jeg det til dere.»

«Knokler,» sa dommer Kvall ved hennes høyre albue.

«Hva?»

Dommer Kvall skulte på Blålind, og så skulte han på dem som sto på gulvet og ventet på å bli stilt for retten. «Den som nevner knokler i løpet av denne rettssaken, vil straffes med bøter,» sa han strengt. «Jeg vil ikke engang høre ordet. Forstått?»

«Lord Kvall,» sa Blålind og gransket ham med sammenknepne øyne. «Hva i all verden snakker du om?»

«Under en skilsmissesak for kort tid siden, Deres Majestet,» sa Kvall, «satt den tiltalte og mumlet om knokler uten grunn, som en forrykt, og det nekter jeg å oppleve igjen! Det gikk meg på nervene!»

«Men du dømmer jo ofte i drapssaker. Du må da være vant til at folk snakker om knokler?»

«Denne rettssaken dreier seg om vannmeloner! Vannmeloner er virvelløse!» ropte Kvall.

«Ja, greit,» sa Blålind og gned seg i ansiktet for å fjerne det vantro uttrykket. «Ingen nevner –»

Kvall rykket til.

Knokler, fullførte Blålind i sitt stille sinn. Alle er sprø. «I tillegg til kjennelsen meddommerne mine gir,» sa hun og reiste seg for å gå, «skal de som bor i samme gate som Ivans ved handelshavnen, og som ikke er lesekyndige, gis opplæring i å lese for hoffets regning. Er det forstått?»

Utsagnet ble møtt med en så rungende stillhet at hun fikk seg en støkk. Dommerne kikket forskrekket på henne. Hun tenkte tilbake på det hun hadde sagt: Folket skal lære å lese. Det var da ikke noe rart i det?

«Deres Majestet har så visst myndighet til å komme med en slik kunngjøring,» sa Kvall. Da han snakket, hørtes det på hver stavelse at hun hadde gjort noe latterlig. Hvorfor var han så nedlatende? Blålind visste utmerket godt at hun hadde myndighet til det, akkurat som hun hadde myndighet til å fjerne enhver dommer hun ikke ønsket i denne retten. Vannmelondyrkeren stirret også svært forvirret på henne. Bak ham var det mange muntre fjes, noe som fikk rødmen til å stige mot ansiktet hennes.

Det er så typisk at alle i rettssalen oppfører seg helt sprøtt, og så, når jeg ter meg fullstendig fornuftig, får de det til å kjennes som om det er jeg som har gått fra vettet.

«Sørg for at det blir gjort!» sa hun til Kvall og snudde seg og gikk. Da hun marsjerte gjennom utgangen bak podiet, tvang hun de små skuldrene bakover med en stolt mine, selv om hun følte seg langt ifra stolt.

I det runde tårnværelset, der vinduene sto åpne, begynte det å skumre, og rådgiverne var misfornøyde.

«Vi har ikke ubegrensede ressurser, Deres Majestet,» sa Tiell. Han hadde stålgrått hår, stålgrå øyne og sto foran skrivebordet hennes som en isbre. «Når dronningen først har kommet med en slik erklæring offentlig, er det vanskelig å trekke den tilbake.»

«Men Tiell, hvorfor skulle vi trekke den tilbake? Burde ikke alle uroe seg når det er snakk om en hel gate på østkanten der folk ikke kan lese?»

«Det vil alltids være en og annen i byen som ikke kan lese, Deres Majestet. Det er på ingen måte en sak de kongelige behøver å engasjere seg i direkte. Det er nå skapt presedens for at hoffet står rede til å utdanne enhver borger som kommer og hevder at hun eller han er analfabet!»

«Borgerne bør kunne komme hit og si ifra. Pappa sørget for at de ble nektet utdannelse i trettifem år. Det er kongehuset som er ansvarlig for at de er analfabeter!»

«Men vi har verken tid eller midler til å takle dette på individuelt grunnlag. Deres Majestet er ikke lærer, men dronning av Montsø. Det folk behøver akkurat nå, er at dronningen begynner å oppføre seg deretter, slik at de føler at de er i gode hender.»

«Dessuten,» tilføyde rådgiveren hennes Rynnemon, som satt i en av vinduskarmene, «kan nesten alle lese. Og har det slått Deres Majestet at de som ikke kan lese, kanskje ikke har lyst til å lære? Naboene til Ivan har forretninger å drive og familier å fø. Når har de tid til å ta lesetimer?»

«Hvordan skal jeg kunne vite det?» utbrøt Blålind. «Hva vet vel jeg om folk og forretningene deres?»

Iblant følte hun seg helt bortkommen bak skrivebordet midt i rommet, skrivebordet som var fryktelig stort i forhold til henne. Hun kunne høre hvert bidige ord de var taktfulle nok til ikke å si: at hun hadde dummet seg ut, at hun hadde bevist at dronningen var ung, dum og altfor naiv til å inneha en slik posisjon. Det hun hadde sagt, hadde virket så viktig der og da. Var magefølelsen hennes virkelig så elendig?

«Alt i orden, dronning Blålind,» sa Tiell, mildere i stemmen. «Vi kan ordne opp i dette.»

Det at han sa navnet hennes og ikke bare tittelen, røpet godhet for henne. Isbreen var villig til å smelte. Blålind så sin fremste rådgiver i øynene og merket at han var engstelig, redd for at skjenneprekenen hadde vært for lang. «Jeg skal ikke komme med flere kunngjøringer uten å rådføre meg med dere først,» sa hun lavmælt.

«Sånn ja,» sa Tiell lettet. «Det var sannelig en klok beslutning. Det er majestetisk å være klok, dronning Blålind.»

I en times tid holdt Tiell henne fanget bak tårn av dokumenter. Rynnemon, derimot, kretset ved vinduene, bemerket det rosa lyset, spratt rundt på tåballene og distraherte henne med anekdoter om analfabeter som ikke savnet noe her i livet. Omsider måtte han heldigvis i et kveldsmøte med bylordene. Rynnemon var pen å se på og en verdifull rådgiver. Han var den som var dyktigst til å avvise ministrer og lorder som gjerne snakket hull i hodet på Blålind og kom med forespørsler, klager og hyllester. Men det var fordi han selv visste hvordan man skulle være pågående. Lillebroren hans, Ryn, var også en av Blålinds rådgivere. De to brødrene, Tiell og hennes sekretær og fjerde rådgiver, Darbin, var alle i sekstiårsalderen, selv om Rynnemon ikke så slik ut. Det gjorde de andre. Alle fire hadde tidligere vært Lecks rådgivere. «Var vi underbemannet i dag?» spurte Blålind Tiell. «Jeg kan ikke huske å ha sett Ryn.»

«Ryn hviler i dag,» sa Tiell. «Og Darbin er dårlig.»

«Ah.» Blålind forsto kodespråket: Ryn hadde hatt et nervesammenbrudd, og Darbin var full. Hun hvilte pannen mot skrivebordet en liten stund, i frykt for at hun ellers skulle begynne å le. Hva ville onkelen hennes, kongen av Lienid, ha syntes om måten disse rådgiverne gjorde jobben sin på? Kong Ror hadde valgt ut denne gruppen for henne. Basert på tidligere erfaring hadde han ment at disse mennene visste mest om hva som skulle til for å få kongeriket på fote igjen. Ville han ha blitt overrasket over oppførselen deres i dag? Eller var Rors egne rådgivere like eksentriske? Kanskje var det slik i alle kongerikene.

Og kanskje spilte det ingen rolle. Hun kunne ikke klage over rådgivernes produktivitet, bortsett fra at de muligvis var for produktive. Dokumentene som hopet seg opp på skrivebordet hennes hver dag, hver time, var et bevis på det: skattepålegg, rettsavgjørelser, forslag om fengsling, vedtatte lover, landsbyer som fikk frihetsbrev. Det var så mange dokumenter at fingrene hennes luktet papir, hun fikk tårer i øynene ved synet, og til og med hodepine iblant.

«Vannmeloner,» sa Blålind, vendt mot skrivebordsplaten.

«Deres Majestet?» sa Tiell.

Blålind gned hodebunnen under de tunge flettene som var viklet rundt hodet hennes, og så rettet hun seg opp. «Jeg ante ikke at det fantes vannmelonåkrer her i byen, Tiell. Kan jeg få se en på min neste årlige rundtur?»

«Vi hadde tenkt at den neste rundturen skulle sammenfalle med besøket til onkelen din nå i vinter, Deres Majestet. Jeg er ingen ekspert på vannmeloner, men jeg tror ikke de er mye å skryte av i januar.»

«Kunne jeg kanskje ta en rundtur nå?»

«Vi er midt i august. Når hadde Deres Majestet tenkt at vi kunne ta oss tid til noe slikt i august?»

Himmelen rundt tårnet hadde samme farge som fruktkjøttet i en vannmelon. Det høye vegguret tikket kvelden bort, og over henne, sett gjennom glasstaket, ble lyset stadig mer fiolett. Én stjerne skinte. «Å, Tiell,» sa Blålind og sukket. «Kan du ikke gå snart?»

«Jeg skal det, Deres Majestet,» sa Tiell, «men først vil jeg gjerne snakke om dronningens giftermål.»

«Nei.»

«Deres Majestet er atten og har ingen arvinger. Flere av de seks kongene har sønner som ennå er ugift, innbefattet to av dronningens egne søskenbarn –»

«Tiell, hvis du begynner å ramse opp prinser igjen, kaster jeg blekk på deg. Dersom du så mye som hvisker navnet på søskenbarna mine –»

«Deres Majestet,» sa Tiell og avbrøt henne, fullstendig uberørt, «jeg vil nødig at dronningen skal ta på vei, men dette er en realitet vi må se i øynene. Dronningen har utviklet en god relasjon til fetter Skyn når han har vært på besøk her i egenskap av ambassadør. Når kong Ror kommer til vinteren, tar han nok Skyn med seg. Før den tid må vi ta denne diskusjonen.»

«Det må vi slettes ikke,» sa Blålind og knuget pennen i hånden. «Det er ingenting å diskutere.»

«Det må vi,» sa Tiell bestemt.

Når Blålind så godt etter, kunne hun skimte lange, smale arr på Tiells kinnbein. «Men det er noe jeg vil diskutere,» sa hun. «Husker du den gangen du kom inn til mamma og sa noe til pappa så han ble sint og tok dere med seg ned gjennom den skjulte døren? Hva gjorde han med dere der nede?»

Det var som om hun hadde blåst ut et levende lys. Han sto foran henne, høy, mager og forvirret. Så forsvant også forvirringen, og glimtet i øynene sluknet. Han glattet på det ulastelige skjortebrystet, lot blikket gli nedover og nappet i det, som om det var svært viktig å være velstelt akkurat da. Så bukket han én gang, lydløst, snudde og forlot værelset.

Da Blålind ble alene, flyttet hun på papirer, skrev under på dokumenter og nøs av støvet – mens hun uten hell prøvde å fortrenge den dårlige samvittigheten som plaget henne. Hun hadde gjort det med vilje. Hun hadde visst utmerket godt at han ikke ville takle spørsmålet. Alle mennene på kontoret, fra rådgiverne til ministrene til funksjonærene til livvaktene – alle som hadde tjent under Leck – kviet seg for å minnes den tiden Leck regjerte. De kviet seg eller brøt sammen. Det var et våpen hun bestandig benyttet seg av når en av dem presset henne for langt, for hun hadde ingen andre brukbare våpen. Hun antok at det ikke ville bli mer snakk om giftermål på en stund.

Rådgiverne var iblant så målrettet at hun ble hengende etter. Det var derfor pratet om giftermål skremte henne. Saker de bare snakket om seg imellom, ble brått til virkelige, urokkelige beslutninger før hun i det hele tatt hadde forstått hva det dreide seg om, eller fikk gjort seg opp en mening. Det hadde skjedd med loven som ga amnesti for alle forbrytelser begått under Lecks styre. Det hadde skjedd med forskriften som ga alle landsbyer tillatelse til å løsrive seg fra lordene som styrte dem, og isteden styre seg selv. Det samme hadde skjedd med forslaget – bare et forslag! – om å sperre av Lecks gamle boligfløy, fjerne dyreburene i bakhagen og brenne tingene hans.

Det var ikke det at hun nødvendigvis var imot disse tiltakene, eller at hun angret på å ha gitt sin tillatelse når ting hadde roet seg såpass at hun forsto hva hun hadde tillatt. Det var bare det at hun ikke visste hva hun syntes, at hun trengte mer tid enn de gjorde. Hun kunne ikke alltid haste gjennom oppgavene, slik de gjorde, og hun ble frustrert når hun tenkte tilbake og innså at hun hadde latt seg presse til å gjøre et eller annet. «Det er med hensikt, Deres Majestet,» kunne de si, «en bevisst strategi for å tenke framtidsrettet. Dronningen gjør lurt i å oppmuntre til det.»

«Men –»

«Deres Majestet,» hadde Tiell sagt vennlig, «vi prøver å befri folk fra Lecks forbannelse og hjelpe dem videre i livet, ikke sant? Ellers vil de bare velte seg i sine egne triste historier. Har dronningen snakket med sin onkel Ror om det?»

Jo, det hadde hun. Etter at Leck døde, hadde Blålinds onkel reist halve kloden rundt for å hjelpe niesen sin. Kong Ror hadde utformet Montsøs skrevne lover, dannet departementene og rettsinstansene, utpekt forvaltningsorganer og deretter overlatt kongeriket til den ti år gamle Blålind. Han hadde ordnet med at liket av Leck ble brent, og hadde sørget over drapet på søsteren sin, Blålinds mor. Ror hadde skapt orden i det kaotiske Montsø. «Leck har fortsatt grep om mange folks tanker,» hadde han sagt til henne. «Nådegaven hans er en sykdom som er vanskelig å utrydde, et mareritt Montsøs dronning må hjelpe folket sitt med å glemme.»

Men hvordan var det mulig å glemme? Kunne hun glemme sin egen far? Kunne hun glemme at faren hadde drept moren? Hvordan kunne hun glemme overgrepet mot hennes egne tanker?

Blålind la fra seg pennen og gikk varsomt bort til et østvendt vindu. Hun støttet seg mot karmen, hvilte tinningen mot ruten og lukket øynene til følelsen av å falle avtok. Ved foten av tårnet utgjorde Dalelv byens nordre grense. Da hun åpnet øynene, lot hun blikket gli over sørbredden, forbi de tre broene og forbi der hun antok at sølvhavnen, tømmerhavnen, fiskehavnen og handelshavnen lå. «Vannmelonåker,» sa hun og sukket. Men det var selvfølgelig altfor mørkt til at hun kunne se noe som lå så langt unna.

Her, hvor vannet i Dalelv skvulpet mot slottets nordmur, fløt den langsomt og var bred som en bukt. Sumpmarken på den andre bredden var ubebygd og ubenyttet av alle unntatt de som bodde lengst nord i Montsø. Likevel, av en eller annen uforståelig grunn, hadde faren latt bygge tre broer der, alle høyere og flottere enn noen bro behøvde å være. Vingbro, den nærmeste, hadde et dekke av hvit og blå marmor, og minnet om en overskyet himmel. Monsterbro, den høyeste, hadde en gangbane som ruvet like høyt som den høyeste buen. Vinterbro, lagd av speil, var så vrien å skille fra himmelen på dagtid at det var nifst, og om natten glitret den i lyset fra stjernene, vannet og byen. Nå i solnedgangen var broene fiolette og karmosinrøde omriss, uvirkelige og nærmest dyriske. Enorme, smekre skapninger som strakte seg mot nord over glimtende vann og til ubrukelig land.

Følelsen av å falle snek seg innpå henne igjen. Faren hadde fortalt historier om en annen glitrende by, også den med broer og en elv – en brusende elv der vannet sprang fra en klippe, stupte gjennom luften og styrtet i sjøen langt under. Blålind hadde skrattet av fryd da hun fikk høre om den flyvende elven. Hun hadde vært fem eller seks og hadde sittet på fanget hans.

Leck, som plaget dyr. Leck, som fikk småjenter og hundrevis av andre til å forsvinne. Leck, som ble besatt av meg, og som jaget meg over hele verden.

Hvorfor tvinger jeg meg bort til disse vinduene når jeg vet jeg blir for svimmel til å se klart? Hva er det jeg prøver å få øye på?

Den kvelden steg hun inn i forværelset til leiligheten sin, gikk til høyre og videre til stuen og oppdaget at Helda satt i sofaen og strikket. Tjenestejenta Reve vasket vinduer.

Helda, som var Blålinds husholderske, kammerfrue og spionmester, stakk en hånd i lommen og overrakte Blålind to brev. «Vær så god, kjære venn,» sa hun. «Jeg skal sende bud på middagen.» Hun kom seg på beina, glattet på det hvite håret og forlot rommet.

«Å!» Blålind rødmet av glede. «To brev.» Hun åpnet de enkle forseglingene og kikket oppi. Begge var skrevet i kodespråk, og hun gjenkjente håndskriften i begge. Den kaotiske rablingen tilhørte lady Katsa av Midtlun, og de pertentlige, kraftige tegnene tilhørte prins Po av Lienid, Skyns lillebror. Han og Skyn var Rors sønner, og begge ville ha blitt håpløse ektemenn for Blålind. Faktisk så håpløse at det var helt latterlig.

Hun satte seg godt til rette i en krok av sofaen og leste Pos brev først. Po hadde mistet synet for åtte år siden, og han greide ikke å lese ord på papir. Selv om nådegaven hans gjorde at han sanset den fysiske verden rundt seg, og dermed kompenserte for mange aspekter ved det å være blind, hadde han vanskelig for å fornemme ulike former på rene flater, og han sanset ikke farger. Han skrev store bokstaver med en skarp blyant, for blyanten var lettere å håndtere enn penn og blekk. Dessuten skrev han ved hjelp av linjal, siden han ikke kunne se hva han skrev. I tillegg brukte han en liten samling av trebokstaver som referanse for bedre å kunne holde styr på kodetegnene i hodet.

Akkurat nå fortalte brevet at han befant seg i det nordlige kongeriket Nander, der han var med på å lage bråk. Da Blålind fant fram det andre brevet, leste hun at Katsa, som var uovertruffen i nevekamp og velsignet med overlevelsens nådegave, hadde oppholdt seg i kongerikene Austtil, Sunder og Vester, der hun også hadde lagd bråk. Det var det disse to begavede samt en vennegjeng drev med: De lagde bråk på høyt nivå – gjennom bestikkelser, tvangsmidler, sabotasje og organisert opprør – og alt ble gjort for å stanse verdens aller mest korrupte konger og hindre dem i å utføre fryktelige handlinger. «Kong Druke av Nander har tatt vilkårlige adelsmenn til fange og henrettet dem, for han vet at noen av dem er illojale, men ikke hvilke,» skrev Po. «Vi skal befri dem fra fangenskap. Giddon og jeg har lært opp landsbyfolk i kamp. Det er duket for revolusjon, kusine.»

De to brevene sluttet på samme måte. Po og Katsa hadde ikke truffet hverandre på flere måneder, og ingen av dem hadde truffet Blålind på over ett år. Begge hadde tenkt å besøke Blålind straks de kunne ta et avbrekk fra arbeidet, og de skulle bli værende lengst mulig.

Blålind ble så glad at hun krøllet seg sammen til en ball i sofaen og klemte en pute i et helt minutt.

På den andre siden av rommet hadde Reve greid å klatre helt øverst i de høye vinduene og sto og støttet seg med hender og føtter mot vinduskarmene. Der gned hun sitt eget speilbilde iherdig og pusset overflaten til den glinset. Iført et blått bukseskjørt gikk Reve nærmest i ett med omgivelsene, for Blålinds stue var blå, fra teppet til veggene i blått og gull, til taket, som var mørkeblått og overstrødd med gylne og purpurrøde stjerner. Dronningkronen lå på en blå fløyelspute i dette værelset, slik den bestandig gjorde, bortsett fra når Blålind brukte den. Et veggteppe som viste en himmelblå fantasihest med grønne øyne, markerte stedet der en skjult dør en gang i tiden hadde ført ned til Lecks gemakker i underetasjen, før det var blitt gjort et eller annet for å sperre av trappen.

Reve hadde en nådegave og ett øye som var lysegrått, mens det andre var mørkegrått. Hun var slående vakker, nærmest glamorøs, rødhåret og med skarpe trekk. Det var en underlig nådegave hun hadde: fryktløshet. Men det var ikke fryktløshet kombinert med dumdristighet. Det var bare et fravær av den ubehagelige følelsen av redsel, og faktisk hadde Reve ifølge Blålind en nesten matematisk evne til å beregne fysiske konsekvenser. Reve visste bedre enn noen annen hva som mest sannsynlig ville skje dersom hun skled og falt ut av vinduet. Det var den kunnskapen som gjorde henne forsiktig, snarere enn følelsen av frykt.

Blålind mente at en slik nådegave var bortkastet på en tjenestejente i slottet. Men i Montsø, etter at Lecks styre var omme, tilhørte ikke de begavede lenger kongen, de kunne arbeide med hva de ville. Og Reve hadde visst lyst på strøjobber øverst i slottets nordfløy – selv om Helda hadde snakket om at hun ville prøve henne ut som spion en dag.

«Bor du i slottet, Reve?» spurte Blålind.

«Nei, Deres Majestet,» svarte Reve, der hun sto og balanserte. «Jeg bor på østkanten av byen.»

«Du har merkelige arbeidstider, eller hva?»

«Det passer meg godt, Deres Majestet,» svarte Reve. «Iblant jobber jeg hele natten.»

«Hvordan kommer du deg inn og ut av slottet til så ualminnelige tider? Opplever du noen gang vanskeligheter med vaktstyrken?»

«Tja, det er aldri noe problem å komme seg ut, de slipper hvem som helst ut, Deres Majestet. Men når jeg skal inn ved vakthuset om natten, viser jeg fram et armbånd jeg har fått av Helda, og for å komme meg forbi lienideren ved dronningens dør viser jeg fram armbåndet igjen og sier fram passordet.»

«Passordet?»

«Det er et som blir endret fra dag til dag, Deres Majestet.»

«Og hvordan får du så tak i passordet?»

«Helda gjemmer det for oss etsteds, på et nytt sted hver ukedag, Deres Majestet.»

«Å? Hva er det i dag, da?»

«’Sjokoladepannekake’, Deres Majestet,» sa Reve.

Blålind ble liggende på ryggen i sofaen en stund og tenkte over dette. Hver morgen ved frokost ba Helda Blålind om å komme med ett eller flere ord som kunne tjene som kodenøkkel i krypterte beskjeder som de kanskje ville sende hverandre i løpet av dagen. I går morges hadde Blålind valgt ’sjokoladepannekake’. «Hva var gårsdagens passord, Reve?»

«’Salt karamell’,» sa Reve.

Det ordet Blålind hadde valgt for to dager siden. «For noen velsmakende passord,» sa Blålind fjernt mens en idé tok form i hodet hennes.

«Ja, jeg blir bestandig sulten av Heldas passord,» sa Reve.

En kutte lå dandert over enden av Blålinds sofa, mørkeblå, som sofaen. Ganske sikkert Reves. Blålind hadde sett henne gå med den slags enkle plagg før. Den var mye simplere enn noen av Blålinds kapper.

«Hvor ofte tror du den lienidiske dørvaktstyrken skifter vakt?» spurte Blålind Reve.

«Hver time på timen, Deres Majestet,» svarte Reve.

«Hver time! Det var jammen ofte.»

«Ja, Deres Majestet,» svarte Reve likegyldig. «Det kan ikke være noen særlig sammenheng i det de får med seg.»

Reve sto på det trygge gulvet igjen, bøyd over en bøtte med såpevann, med ryggen til dronningen.

Blålind grep kutten, stakk den under armen og snek seg ut av rommet.

Blålind hadde sett spioner komme inn til henne om natten før, med hette over hodet, sammenkrøket, ugjenkjennelige til de tok av seg de dekkende plaggene. Den lienidiske dørvaktstyrken, en gave fra kong Ror, voktet slottets hovedinngang og inngangen til Blålinds gemakker, og det svært diskré. De pliktet ikke å besvare spørsmål fra andre enn Blålind og Helda, ikke engang fra Den montsøiske garde, som var kongerikets offisielle hær og politi. Det gjorde at Blålinds personlige spioner kunne komme og gå uten at noen i embetsverket fikk vite om det. Det var en underlig bestemmelse Ror hadde kommet med for å verne om Blålinds privatliv. Ror hadde en lignende ordning i Lienid.

Armbåndet bød ikke på vanskeligheter, for armbåndet Helda ga spionene sine, var en enkel skinnsnor der det hang en etterligning av en ring Aska hadde båret. Det var en tradisjonell lienidisk ring, av gull innsatt med små, gnistrende, mørkegrå steiner. Alle ringer lienidere gikk med, sto for et særskilt familiemedlem, og dette var ringen Aska hadde båret for Blålind. Blålind hadde originalen. Den lå i morens trekiste inne på soverommet hennes, sammen med alle de andre ringene etter Aska.

Blålind ble merkelig rørt da hun bandt denne ringen fast rundt håndleddet. Moren hadde vist henne den mange ganger og forklart at hun hadde valgt ut steiner som sto til Blålinds øyne. Blålind knuget håndleddet mot kroppen og lurte på hva moren ville ha syntes om det hun skulle til å gjøre.

Vel. Mamma og jeg snek oss også ut av slottet en gang. Men ikke denne veien, ut av vinduet. Og med god grunn. Hun prøvde å redde meg fra ham.

Hun greide å redde meg. Hun sendte meg i forveien og ble selv værende igjen for å dø.

Mamma, jeg er ikke sikker på hvorfor jeg gjør det jeg nå skal gjøre. Det er noe som mangler, skjønner du? Det ligger stabler av dokumenter på skrivebordet mitt i tårnet, dag ut og dag inn. Det må da finnes mer enn det. Du forstår meg, ikke sant?

Det å snike seg omkring var en form for bedrageri. Det var også forkledningen. Rett over midnatt, iført mørk bukse og Reves kutte, snek dronningen seg ut av sine egne gemakker og inn i en verden av historier og løgner.

2

Hun hadde aldri før sett broene på nært hold. På tross av de årvisse rundturene hadde Blålind aldri vært i gatene på byens østkant. Hun kjente broene bare fra tårnutsikten, der hun så ut på dem over himmelen, ikke engang sikker på om de fantes på ordentlig. Nå da Blålind sto ved foten av Vingbro, lot hun fingrene gli langs en skjøt der kalde marmorblokker føyde seg sammen til enorme fundamenter.

Og tiltrakk seg litt oppmerksomhet. «Kom deg videre!» sa en morsk mann som hadde steget ut i døråpningen til en av de skitne, hvite steinbygningene som lå klemt sammen mellom bropilarene. Han tømte innholdet i en bøtte ut i rennesteinen. «Det trengs ingen galninger her.»

Det var en i overkant røff behandling av en som ikke hadde gjort annet enn å ta på en bro, men Blålind gikk lydig videre for å unngå å vekke oppsikt. Det var fryktelig mange mennesker som gikk i gatene på denne tiden av døgnet. Hver eneste person skremte henne. Hun gikk utenom dem når hun kunne, og dro hetten over ansiktet, glad hun var liten.

Høye, smale bygninger sto lent mot hverandre og støttet hverandre opp, og mellom dem fikk man et og annet glimt av elven. Ved alle kryss gikk det veier i flere retninger, noe som ga mangfoldige muligheter. Hun fant ut at hun foreløpig skulle holde seg der hun kunne se elven, for hun hadde en anelse om at hun ellers kunne gå seg bort og bli helt forvirret. Men det var vanskelig ikke å svinge inn i noen av de gatene som buktet seg videre eller strakte seg inn i mørket og bar bud om noe mystisk og hemmelig.

Elven brakte henne til neste gigant på listen, Monsterbro. Nå sugde Blålind til seg flere inntrykk og våget til og med å kikke på ansiktene til folk. Noen var hemmelighetsfulle og virket oppjaget, andre utslitte, preget av lidelse, atter andre var tomme og uttrykksløse. Bygningene, mange i hvit stein og noen med trepanel, som lå badet i gult lys og raget i skyggene, gjorde også inntrykk. De virket veldig dystre og forfalne.

Det var et feiltrinn som gjorde at hun havnet i den underlige fortellerstuen under Monsterbro, selv om Leck også hadde en finger med i spillet. Etter å ha kastet seg sidelengs inn i et smug for å unngå et par svære, høytragende menn havnet hun i en knipe da også mennene svingte inn i smuget. Hun kunne selvfølgelig bare ha presset seg ut igjen, men ikke uten å vekke oppmerksomhet. Dermed pilte hun i forveien og lot som om hun visste hvor hun skulle. Dessverre endte smuget brått, ved en dør i en steinmur, voktet av en mann og en dame.

«Ja?» sa mannen til henne, der hun sto forfjamset. «Hva vil du? Inn eller ut?»

«Jeg skal bare gå,» hvisket Blålind.

«Greit nok,» sa mannen. «Av sted med deg!»

Idet hun snudde seg for å adlyde, var de store mennene borte ved dem og gikk forbi. Døren gled opp så de kunne gå inn, og ble deretter lukket. Så ble den åpnet igjen da en liten, munter ungdomsgjeng ville ut. En stemme lød innenfra, en dyp, grov buldring, utydelig, men melodisk. Det var den sorten stemme hun forestilte seg at et vissent, gammelt tre ville ha snakket med. Klangen røpet at noen fortalte en historie.

Så ytret den et ord hun forsto: Leck.

«Inn,» sa hun til mannen, etter å ha tatt en råkjapp beslutning. Han trakk på skuldrene, som om han ikke brydde seg bare hun gikk etsteds.

Dermed fulgte Blålind Lecks navn inn i hennes første fortellerstue.

Det var en slags kneipe, med tunge trebord og stoler og en bar opplyst av hundre lamper. Den var stappfull av menn og damer som enkelt kledd sto, satt, gikk rundt og drakk av krus. Blålind ble så lettet over at det bare var en kneipe hun hadde spasert inn i, at hun fikk frysninger.

Alles oppmerksomhet var rettet mot en mann som sto på bardisken og fortalte en historie. Han hadde skjevt ansikt med kopparret hud som på et vis ble vakkert når han snakket. Historien han fortalte, var en Blålind gjenkjente, men som hun ikke trodde på. Det skyldtes ikke selve historien, men at mannen hadde ett mørkt øye, mens det andre skinte lyseblått. Hvilken nådegave hadde han, mon tro? En vakker fortellerstemme? Eller var det noe nifsere ved den, noe som fengslet tilhørerne i rommet?

Blålind ganget 457 med 228, tilfeldig valgt, bare for å se hvordan hun følte seg etterpå. Det tok henne ett minutt. 104 196. Og det lå ingen tomhet eller tåke rundt tallene, ingen følelse av at grepet om tallene på noen måte var bedre enn grepet om noe annet. Mannen hadde ganske enkelt bare en fin stemme.

I trengselen ved inngangen var Blålind blitt skubbet rett fram mot bardisken. Brått sto en dame foran henne og spurte hva hun ville ha. «Eplesider,» sa Blålind i et forsøk på å finne noe folk kunne tenkes å bestille, for det var nok ikke normalt å takke nei. Å – men der oppsto det vanskeligheter, for damen ville nok ha penger for sideren, ikke sant? Blålind kunne ikke huske sist hun hadde gått med penger på seg. Dronninger hadde jo ikke bruk for penger.

En mann ved siden av henne rapet og prøvde med klossete fingrer å plukke opp noen mynter som lå strødd foran ham. Uten å tenke seg om hvilte Blålind armen på bardisken og lot ermet dekke over to av myntene nærmest henne. Så stakk hun den andre hånden under ermet og snappet til seg myntene. Straks etter lå myntene i lommen hennes, og den tomme hånden hvilte uskyldig på bardisken. Da hun kikket seg omkring og forsøkte å se likegyldig ut, ble blikket fanget av en ung mann som sto og så på henne med et ørlite smil om munnen. Han lente seg på den delen av bardisken som sto i rett vinkel til hennes, der han hadde fri sikt til henne, dem ved siden av og, antok hun, forbrytelsen hennes.

Hun vendte blikket bort og ignorerte smilet hans. Da bartenderen kom med eplesideren, la Blålind myntene på disken med et klirr og overlot til skjebnen å avgjøre om det var riktig beløp. Damen plukket opp myntene og la tilbake en som var mindre. Blålind grep den og kruset, smatt vekk fra baren og forflyttet seg til en mørk krok innerst i rommet, der det var bedre sikt og færre som la merke til henne.

Nå kunne hun senke skuldrene og lytte til historien. Det var en hun hadde hørt mange ganger før, det var sågar en hun hadde fortalt selv. Det var fortellingen – som var sann – om hvordan faren hennes hadde dukket opp ved Montsøs hoff som barn. Han hadde kommet som tigger, med en lapp over øyet, uten å si noe om hvem han var, eller hvor han kom fra. Han hadde sjarmert kongen og dronningen med oppdiktede røverhistorier om et land med fargesterke dyr, der bygningene var brede og høye som fjell, og prektige hærer reiste seg fra fjellgrunnen. Ingen hadde ant hvem foreldrene hans var, hvorfor han gikk med lapp over øyet, eller hvorfor han fortalte slike historier, men folk var blitt glad i ham. Kongen og dronningen, som var barnløse, hadde adoptert ham som sin egen sønn. Da Leck var seksten, hadde kongen, som ikke hadde noen gjenlevende familie, utnevnt Leck til arvingen sin.

Bare noen dager senere døde kongen og dronningen av en mystisk sykdom ingen ved hoffet stilte spørsmål ved. Den gamle kongens rådgivere kastet seg i elven. Leck kunne nemlig få folk til å gjøre sånt – eller han kunne skubbe dem uti elven selv og si til vitner at de hadde sett noe annet enn de hadde sett. Selvmord, ikke mord. Lecks trettifemårige tankeødeleggende styre hadde begynt.

Blålind hadde hørt denne historien før, som en forklaring. Hun hadde aldri hørt den bli presentert som en slags eventyrfortelling, der den gamle kongen og dronningen ble skildret med stor innlevelse. De hadde visst vært ensomme og vennlige, med stor ømhet for gutten. Rådgiverne, kloke og engstelige, var lojale mot kongen og dronningen. Historiefortelleren beskrev Leck dels som han hadde vært, dels som Blålind visste at han ikke hadde vært. Han hadde ikke vært en som skrattet høyt, sendte slu blikk og gned hendene skurkaktig sammen, som fortelleren påsto. Han hadde vært enklere enn som så. Han hadde snakket på en enkel måte, reagert på enkelt vis og vært brutal med en enkel og uttrykksløs presisjon. Han hadde rolig gjort det som trengtes for at han skulle få viljen sin.

Pappa, tenkte Blålind. Så stakk hun plutselig hånden i lommen etter mynten, og skammet seg over å ha stjålet. Og husket at også kutten var stjålet. Jeg tar også det jeg vil ha. Er det noe jeg har fra ham?

Den unge mannen som visste at Blålind var en tyv, distraherte henne noe voldsomt. Han ville visst aldri stå stille, var stadig i bevegelse og smøg seg forbi folk som gikk til side for ham. Han var lett å holde øye med, for han var en av de mest iøynefallende i hele rommet, både lienidisk og ikke-lienidisk på samme tid.

Lienidere var nesten uten unntak mørkhårete og gråøyde med pen munn og tykt, bølgete hår, som Skyn og Po. De bar gull i ørene og på fingrene, både menn og kvinner, aristokrater og vanlige borgere. Blålind hadde arvet Askas mørke hår og grå øyne, og selv om særpreget ikke var like tydelig hos henne som hos enkelte andre, hadde hun noe lienidisk ved seg. I alle fall så hun mer lienidisk ut enn denne fyren.

Håret hans var brunt som våt sand, solbleket, nesten hvitt i tuppene, og huden var full av fregner. Ansiktstrekkene var fine nok, men ikke særlig lienidiske. Likevel hadde han glinsende gulløredobber og gullringer – som utvilsomt var lienidiske. Øynene hadde en ufattelig, usedvanlig lillafarge, så det ble straks åpenbart at han ikke bare var et vanlig menneske. Og så, når man ble vant til det motsetningsfylte ved ham, oppdaget man selvsagt at det var snakk om to nyanser av lilla. Han hadde en nådegave. Og var lienider, selv om han ikke var født lienider.

Blålind lurte på hva som var nådegaven hans.

Så, idet han smatt forbi en mann som sto og drakk av et krus, fikk Blålind med seg at han puttet hånden i mannens lomme, tok noe og stakk det under armen, i en ubegripelig fart. Da han hevet blikket og tilfeldigvis møtte hennes, oppfattet han at hun så det. Denne gangen fantes det ikke noe muntert i blikket han sendte henne. Bare kulde, en smule skamløshet og en antydning til en trussel under de hevede øyebrynene.

Han snudde ryggen til og gikk mot døren, der han la hånden på skulderen til en ung mann med flagrende, mørkt hår. De to var tydeligvis venner, for de forlot stedet sammen. Hun fikk for seg at hun ville se hvor de gikk, forlot siderkruset og fulgte etter. Men da hun steg ut i smuget, var de vekk.

Uten å vite hva klokken var satte hun kursen mot slottet, men stanset opp ved foten av vindebroen. Hun hadde stått akkurat der én gang tidligere, for nesten åtte år siden. Føttene husket det og ville ta henne med inn i vestkanten av byen, langs veien hun hadde dratt sammen med moren den kvelden. Føttene ville følge elven vestover til hun hadde lagt byen langt bak seg, og krysse dalene til slettene før skogen. Blålind ville stå der faren hadde skutt moren i ryggen, skutt henne fra hesten, i snøen, mens moren hadde prøvd å flykte. Blålind hadde ikke sett det. Hun hadde gjemt seg i skogen, slik Aska hadde bedt henne om. Men Po og Katsa hadde sett det. Iblant skildret Po det for henne, lavmælt, mens han holdt henne i hendene. Hun hadde sett det for seg så mange ganger at det kjentes som et minne, men det var det ikke. Blålind hadde ikke vært der, hun hadde ikke skreket, slik hun forestilte seg. Hun hadde verken hoppet foran pilen, skjøvet moren til side eller kastet en kniv som tok livet av faren i tide.

En klokke slo to og brakte Blålind tilbake til nåtiden. Det var ikke noe for henne i vest, annet enn en lang og vanskelig fottur og minner som var skarpe selv på så lang avstand. Hun tvang seg over vindebroen.

I sengen, utslitt og gjespende, kunne hun først ikke begripe hvorfor hun ikke fikk sove. Så kjente hun det – gatene fulle av folk, skyggene fra bygninger og broer, lyden av historier og smaken av eplesider, redselen som hadde gjennomsyret alt hun hadde gjort. Kroppen dirret av livet i byen ved midtnatt.