Knut Nærum, Elisabeth Botterli, Askild Hagen, Jørgen Mehren, Peder Udnæs

Busemannen

Knut Nærum, Elisabeth Botterli, Askild Hagen, Jørgen Mehren, Peder Udnæs

Busemannen

KAPITTEL 1

31. oktober. Fjordland

Hun visste hvem morderen var.

Nelly Lundin var ikke lenger i tvil. Mysteriet hadde kostet henne nattesøvnen i tre måneder. Hun hadde forsøkt alt for å få sove før fire om morgenen, men ingenting hjalp. Verken kamillete, varmeflaske eller politikerbiografier. Sånn var det alltid når hun skulle pønske ut en ny intrige. Ideene surret omkring i skallen som fluer i en skuff. Nå så hun endelig løsningen for seg. Det var derfor hun hadde kommet til hytta. Det var derfor hun satt foran tastaturet, endelig i gang med det hun håpet skulle bli neste års bestselger, Blodappelsinen.

Nelly hadde gjort skippertaket til en livsstil. Hver høst etterlot hun ektefellen i villaen i Bærum og dro til hytta på Malmøya. Tok bare med seg ideene hun hadde i hodet, fire kartonger med Fjordland-middager, en pose kaviartuber, tjue glass Nescafé, en eske med utskriftspapir og de ni kattene. Og en pall kattemat.

Mobiltelefonen var slått av for vinteren. Ingen visste at det var Nelly Lundin som satt her og komponerte en kommende kioskvelter. For ikke å bli gjenkjent av naboene brukte hun ofte løsskjegg når hun en sjelden gang beveget seg utendørs. Hun var her for å skrive. Det var alt. Mens kattene smøg seg om leggene hennes, satt hun og tastet ned innfløkte intriger om mord i villastrøk, og stoppet bare for å klemme i seg en stripe kaviar rett fra tuben.

Hytta var bygget på trettitallet, og lå for seg selv på Sydvestre Malmøyodden. Etter at Guggedøden skaffet henne Rivertonprisen, Bokhandlerprisen og Helsedirektoratets pris for beste bruk av kroppsvæske i et skjønnlitterært verk, hadde hun fått hytta etterisolert. Mange lurte på hvordan hun torde å bo der alene om vinteren, hun som var så mørkredd. De var inne på noe. Hver gang hun hørte en lyd utenfor, bevæpnet hun seg med øks før hun våget seg ut for å kikke.

De færreste forsto at hun elsket å skremme seg selv.

For det første var det bra for blodomløpet. For det andre var frykten et godt utgangspunkt for å skrive bøker som kunne skremme andre. Det var en oppskrift på suksess. Isolasjon, ferdigmat og frykt. Ingrediensene som hadde gjort henne til landets ubestridte krimdronning. Hun var oversatt til førtitre språk, inkludert svensk. Nest etter Bo Jønes var hun Norges største kriminalforfatter, og ham kunne hun ikke slå. Kanskje rent fysisk, men ikke på bestselgerlistene.

Hun tømte i seg den siste kalde slanten med kamillete. Idet hun satte koppen ned, lød en lav, jamrende lyd fra rommet ved siden av. Det gikk kaldt nedover ryggen hennes inntil det gikk opp for henne at det var en katt.

«Henrik,» sa hun til perseren som sto i døra til kjøkkenet og skjøt rygg. Han var kalt opp etter forfatteren Henrik Hovland. Alle kattene het Henrik, men de hadde fått navn etter hver sin forfatter. Hovland, Ibsen, Wergeland, Langeland og den danske attenhundretallsdramatikeren Hertz. Etter hvert hadde hun måttet ty til andre Henrik-er. Sakprosaister som filosofen Syse, utenriksforskeren Thune, geologen Svensen og til slutt den svenske tankeleseren Fexeus. Det begynte å bli søkt, men noe skulle kattene hete.

De åtte andre Henrik-ene var borte. Nelly hadde ikke sett dem siden formiddagen. Hun hadde blitt såpass urolig at hun måtte slå på mobilen og ringe til ektemannen Cato.

«Ro deg ned,» hadde han sagt. «De er katter. De kommer tilbake når de er sultne.»

Forhåpentlig. A-magasinet hadde nylig fortalt om kjæledyrene som forsvant i Oslo. Mest katter og hunder, men til og med kjælegriser var forsvunnet. Nelly hadde lest artikkelen og ikke kunnet spise på to døgn. De stakkars dyrene. Hun visste at mange mennesker var noe mindre dyrekjære enn henne, men selv de måtte da forstå at dette var et varsel. Noe forferdelig var i anmarsj. Dyr rømmer når katastrofen nærmer seg. Rottene forlater det synkende skipet. Petter Northug slutter på skilandslaget.

Henrik Hovland mjauet at han var sulten. Nelly klappet på de to første kapitlene. Utskriften lå i en sirlig stabel til venstre for tastaturet. Så skjøv hun stolen bakover, reiste seg og stolpret ut på kjøkkenet, stivbeint etter sytten timers skriving. Hun serverte Henrik en skål Whiskas tørrfôr med ekstra omega-3 for blank pels, og tenkte på mord. Deretter åpnet hun kjøleskapet, tok ut en Fjordland Chicken Sweet & Sour og satte den i mikroen på maks effekt i fire minutter.

Da hun gikk tilbake inn i stua, tenkte hun fortsatt på mord. Lurte på hva som kunne være det rette ordet for å beskrive hudfargen til et lik som hadde ligget ett døgn i havet. Melkeblå eller grønnlig? Asur, kanskje?

Hun satte seg, plukket opp en rød Bic og strakte den ledige hånden mot manusbunken. Det øverste arket løftet seg. Hjørnet lettet en halv centimeter og holdt seg der i noen sekunder før det la seg ned igjen.

Det måtte være trekk.

Men hun hadde ikke latt noe stå åpent. Hun hadde ikke engang luftet. Det var oktober og bikkjekaldt. Nei, tenkte hun, ikke bikkjekaldt. Sprengkaldt. Hun var tross alt et kattemenneske. Inngangsdøra hadde kranglet i høst. Hun hadde vel ikke dratt den skikkelig inntil. Nelly listet seg forsiktig ut i gangen. Et skritt, så en pause før det neste. Slik at hun skulle høre det hvis fremmede fottrinn blandet seg med hennes. Hun holdt seg fast i dørkarmen og stakk hodet ut. I det samme tårnet en sort skygge seg opp langs gangveggen. Hodebunnen frøs til is. Hjertet sluttet å slå.

Så pustet hun lettet ut gjennom nesa og smilte skakt. Skyggen var hennes egen. Der var hjertet i gang igjen.

Hun grep dørhåndtaket og ristet i det. Døra rikket seg ikke. Den gamle nøkkelen sto i på innsiden. Over den sto en moderne Yale-lås i riktig posisjon. Låst. Hun kjente på den og sikret den igjen. Så kneppet hun øverste knapp i strikkejakka og gikk tilbake til stua. Det var da hun hørte lyden. En høyfrekvent tone som en sirkelsag gjennom hjernen. Knærne sviktet. Hun grep etter bokhylla for å støtte seg, men fikk bare tak i en neve bøker som fulgte henne i fallet. Det siste hun så før hun deiset i gulvet var forsiden av sin egen utgivelse skrevet til inntekt for Redd Barna, Morsomme ting sagt av asylbarn. Hun ble liggende stille på filleryen. Så skjønte hun hva det var hun hadde hørt. Mikroen. De fire minuttene var gått.

Nelly Lundin ristet bøkene av seg, grep bordplata på det tunge spisebordet i eik og dro seg opp på beina. Lettet skred hun mot kjøkkendøra.

Brått merket hun at noe var galt. En bevegelse i øyenkroken. Hun snudde seg mot vinduet og fikk se skikkelsen innhyllet i høstmørket utenfor. En mager, huløyd skikkelse med stort, bustete skjegg og ansiktet fordreid i en vanvittig grimase. Nelly ville skrike, men tunga visnet i munnen, og alt blod i kroppen rant ned i føttene. Så fikk hun øye på den rektangulære gjenstanden i den fremmedes hånd. En bok. Nelly så hva hun hadde i sin egen hånd. Det var også en bok. Hun skjønte hva som hadde skremt henne. Det var hennes eget speilbilde. Hun hadde glemt å ta av seg løsskjegget.

Nelly la fra seg boka, gikk ut på kjøkkenet og åpnet mikroen. Med to grytelapper løftet hun kyllingmiddagen ut og satte den på benken. Nelly Lundin slappet av. Hun likte livet sitt. Hun satte pris på å dikte fram mennesker og ta livet av dem etter eget forgodtbefinnende. Hun elsket å være eneveldig hersker i en virkelighet hun selv hadde skapt. Særlig når hun visste hvem morderen var.

Det prikket bak ørene allerede før hun skjønte hva som var galt. Henrik. Henrik Hovland. Han var ikke der lenger.

«Henrik?» Hun hørte frykten i sin egen stemme.

Hun stakk hodet ut i spiskammerset. Ingen Henrik.

«Pus pus pus!» ropte Nelly Lundin. Stemmen skalv. Hun håpet ingen hørte at hun var redd. Men hvem skulle kunne høre henne? Hun var alene på hytta.

Hun hadde trodd at hun var alene.

Huden kriblet som om maur kravlet omkring under den. Hun gikk inn i stua og så på manusbunken. Papiret lå stille og flatt. Hvis noe hadde stått åpent, var det lukket nå. Da skjønte hun det. Noe hadde stått åpent. Det var sånn Henrik Hovland hadde kommet seg ut. Etter at noen hadde kommet seg inn. Det knirket i en gulvplanke bak henne. Hun løftet blikket mot det store vinduet. Hun var ikke lenger alene i speilbildet sitt. Det sto en svartkledd skikkelse bak henne. Nå er jeg overspent, tenkte hun. Det er sikkert bare meg, det også. Hun snudde seg for å se nærmere på seg selv. Men det var ikke henne.

Den svartkledde sto tett inntil Nelly Lundin med en gjenstand hevet til slag. Det var en liten bronseskulptur, en akt av Per Ung. En finlandshette skjulte det meste av inntrengerens ansikt. Det gnistret av hat i øyne som Nelly ikke kjente igjen.

Slaget eksploderte i tinningen. Kraften av det sendte henne bakover. Ryggen rutsjet nedetter veggen. Hun landet på enden, og ble sittende og måpe.

Inntrengeren kastet fra seg den lille bronsekroppen og grep noe bak seg. Førte det mot ansiktet hennes. Hun fryktet et nytt slag, men det uteble. Hun så hva personen hadde i hånden.

Ja, særlig.

Hun var sulten, men ville ikke stille sulten på denne måten. Det var det nest siste hun rakk å tenke før hun fikk en Fjordland Chicken Sweet & Sour presset inn i munnen.

Det aller siste var det verste: Hun visste ikke hvem morderen var.

KAPITTEL 2

1. november. Tåke

Tåka lå tykt over Malmøya. Den 600 dekar store øya i Bunnefjorden var innhyllet i en skodde som gjorde det umulig å se mer enn en meter foran seg. Været var så trist og deprimerende at man kunne få lyst til å ta livet av seg. Eller noen andre.

Det var nettopp det siste noen hadde gjort.

Politibetjent Sanna Selbu ankom åstedet sammen med resten av etterforskerne. Nelly Lundins skrivestue var lik et hvilket som helst forfatterkrypinn. Tomme kaviartuber overalt, stearinflekker på gardinene, kattehår i sofaen, skittent undertøy på gulvet og i hyllene, halvleste bøker slengt utover, avisutklipp med gode anmeldelser teipet på skapdører, en vegg tilgriset av blod, og på gulvet forfatteren selv med svart, bustete løsskjegg og en pakke Fjordland halvveis stappet ned i halsen.

Sanna bøyde seg mot Nelly Lundin. Forfatteren stirret tomt ut i lufta. Det pleide Sanna også å gjøre de dagene hun måtte ty til Fjordland.

Blodet på veggen var ikke en krimforfatters morbide utsmykning. Morderen hadde trolig dunket hodet til Lundin flere ganger hardt mot veggen for å få Fjordland-pakken langt nok ned i halsen.

Sanna overlot hytta til det tekniske teamet. Hun slo på lommelykten og steg ut.

Det var mindre lyd på landet enn i byen. Malmøya var definitivt ikke i byen, selv om beboerne der insisterte på det. Likevel var det noe som manglet, hun kunne bare ikke sette fingeren på det. Derimot tråkket hun i det. Rundt hele hytta lå det små rester av katteavføring. Lufta hadde en distinkt eim av urin. Likevel, ikke så mye som et lite mjau i mils omkrets.

Hun visste at Nelly Lundin var en kattedame. Det boklesende folket hadde mer kunnskap om kattene til Lundin enn om ektemannen hennes. Ham kunne hun klare seg uten i månedsvis, men hun beveget seg ikke en meter uten minst en av Henrikene sine. De skulle vært her.

Ingenting rundt hytta indikerte hvor det var blitt av kjæledyrene. Derimot kunne Sanna slå fast at en and hadde tråkket i det høstvisne grønnsaksbedet utenfor stuevinduet. Avtrykkene viste at den hadde stått og sett på Nelly Lundin mens hun skrev. Sanna Selbu var ingen ornitolog, men hun visste at ender sjelden studerer forfattere mens de skriver. Hun så også at det måtte være snakk om et usedvanlig stort eksemplar av andefamilien. Selv ikke trompetsvaner har føtter på rundt halvmeteren.

Hun fikk akkurat foreviget avtrykkene på iPhonen før to svære sko av merket Marc Jacobs trampet inn i utsnittet.

«Hei, du ødelegger bevismateriale!»

«Oi, så uheldig,» sa personen foran henne. Den nasale stemmen dro på de siste vokalene, kjælte for sin egen malende vellyd.

Kripos-sjef Morten Vold var en høy, slank og bredskuldret mann i midten av førtiårene. Den diskré designerdressen strammet som den skulle på de rette stedene. Det mørke håret var kort nok til å være stilig, men langt nok til å være røft. Strøket bakover og holdt på plass av kostbare hårprodukter.

I løpet av få år hadde han etablert seg som en av de mektigste mennene i politi-Norge. Han var typen alle menn ville ta en øl med og alle kvinner ville ha. Og han visste det selv. Han var den de drømte om at skulle rive av dem klærne, slenge dem opp mot husveggen og ta dem hardt og voldsomt mens orgasmene red dem, en etter en. Sanna Selbu visste godt at det var upassende å stå slik og fantasere, men Morten Vold hadde den effekten på det motsatte kjønn, og enkelte av det samme. Det var mer enn man kunne si om Tommy Borch, den lille rotta som fulgte Vold overalt han gikk. Borch hadde ingenting av det Morten Vold hadde. Han var så lav og spjælete at han alltid var skjult bak den massive ryggtavlen til Vold, bortsett fra de gangene han kikket fram med de smale slangeøynene sine. De få som hadde hørt ham snakke var samstemte om at fyren var en ryggesløs smisker.

«Vi tråkket visst skikkelig i salaten,» gliste Kripos-sjefen.

Tommy Borch lo den kunstige hyenelatteren han alltid presset fram når sjefen sa noe antydningsvis morsomt.

«Det er ikke salat, det er kål. Men jeg tror ikke Nelly Lundin bryr seg. Lenger.» Sanna Selbu var irritert. «Da er det verre at dere ødelegger viktig bevismateriale.»

Vold ble stram i maska. «Det er jeg som bestemmer hva som er viktig bevismateriale her nå. Betjent.» Han nærmest spyttet det siste ordet. Tommy Borch flirte.

«Med respekt å melde …» begynte Sanna.

«Jeg driter i respekten din,» avbrøt han.

«Men jeg skal …»

«Du skal dra tilbake til Politihuset og fortsette med en av de voldssakene deres. Forstått?»

Sanna Selbu var blitt overkjørt. Hun ville heller ha blitt tatt oppetter veggen.

KAPITTEL 3

1. november. Nada

Døra til kontoret i sjette etasje på Politihuset gikk opp. Overbetjent Hagbart Lømmer visste umiddelbart at dette ikke ville gå inn i historien som en av hans bedre dager. Ikke det at han hadde så mange av dem som sjef for Voldsavsnittet. Politidirektør Ola Roger Vepsefarm smelte døra igjen, rettet på brillene og gjorde tegn til at Lømmer skulle gi fra seg stolen sin til ham.

Tilstede på det improviserte møtet var Lømmers nærmeste overordnede, den sedate politiinspektøren Geir Sætheren, politidirektøren og ham selv. Lømmer lyttet tålmodig mens politidirektøren la ut i det vide og det brede om hvor bekymret både han og justisministeren var over Lundin-saken. Stemmen var behersket, men kroppsspråket viste at han nylig hadde fått en kraftig overhaling. Lømmer hadde aldri likt Vepsefarm, han var en broiler uten politierfaring. Like mye erfaring som hår, tenkte han mens han så på politidirektørens blanke isse.

Hadde han ikke selv vært i en skvis, ville han nytt situasjonen.

«Dette mordet må oppklares raskt,» sa Vepsefarm.

«I motsetning til andre drap?» sa Lømmer.

Vepsefarm plantet hendene på skrivebordet for å markere autoritet. Det virket mot sin hensikt. Holdningen var unaturlig for ham, den var noe han hadde lært på et lederseminar. Eller i en artikkel i D2.

«Ikke prøv å være morsom, Lømmer. Det kler deg ikke. Dette er blodig alvor. Både Justisdepartementet og Politidirektoratet er allerede under forbanna sterkt press fra frustrerte lesere.»

«Lesere?»

«Helt konkret, justisministerens lesesirkel. Nelly Lundin var i ferd med å avslutte det tredje bindet i en trilogi. Nå får de aldri vite hvem morderen var.»

«Det gjør de vel strengt tatt ikke om vi finner ut hvem som drepte henne heller,» innskjøt Lømmer.

«Du skulle faen meg vært komiker.»

Politidirektør Vepsefarm hadde ingen anelse om hvor nær sannheten han var. I sin ungdom var Hagbart Lømmer en svært lovende skolerevyskuepiller, men han valgte å søke Politihøgskolen siden politimenn både kan fange skurker og komme med vittige replikker, mens det er svært sjelden komikere arresterer forbrytere.

«Vi gjør alt vi kan,» sa Lømmer.

«Det holder ikke!» brummet politidirektøren. «Justisministeren og jeg er enige. Det er bare én mann som kan løse dette mordet.»

«Willy Wakum?»

«Nei, erru gæern.»

«Hvorfor ikke?»

«Wakum? Han er jo alkoholiker …»

«Det stemmer for så vidt.»

«… narkoman …»

«Joda, men …»

«Jeg er ikke ferdig.» Politidirektøren var amper. «Wakum er kranglete, han er umulig å samarbeide med, har ingen respekt for lover og regler, han har satt eget og andres liv i fare. Dessuten er han død.»

«Det gjør det unektelig litt vanskelig,» innrømmet Lømmer. «Så hvem da?»

Døra smalt opp og Hagbart Lømmer ønsket for første gang i sin karriere at han hadde skulket jobben. Han hadde aldri likt trynet på Morten Vold. Ikke bokstavelig talt, for selv Hagbart Lømmer kunne se at Vold hadde et uvanlig tiltrekkende ansikt. Mannen var faktisk så vakker at hadde Lømmer vært skikkelig full på en bar i et lugubert strøk, med garanti for at ingen ville oppdage det, var han ikke sikker på hva som kunne ha skjedd. I edru tilstand så politioverbetjenten ham som den spyttslikkende streberen han var.

«Morten Vold,» proklamerte politidirektøren malmfullt. Det var en dårlig skjult hemmelighet at Vepsefarm var svært begeistret for mannen som hadde etterfulgt ham selv i kriminalpolitisentralens øverste ledelse.

«Du har ikke tenkt å gi saken til Kripos?»

«Nei,» sa politidirektøren. «De har allerede fått den.»

«Det mener du ikke?» Lømmer skjønte at det var fåfengt å protestere, men han var ikke typen som ga seg uten kamp. «Vi er allerede godt i gang med etterforskningen av saken.»

«Og vi har allerede løst den,» sa Vold. «Vi arresterte en mindreårig romgutt for drapet for en knapp time siden.»

«En romgutt? Og hva skulle motivet være?»

«Lømmer!» bjeffet Vepsefarm. «Aksepter at Kripos klarte det dere ikke gjorde.»

«Saken har vært under etterforskning i mindre enn fem timer!»

«Desto mer imponerende av Kripos.»

Lømmer hørte noen ubehagelige lyder som kunne minne om latter. Det var først nå han oppdaget at Tommy Borch også var i rommet. Kripos-sjefens skygge.

«Det må jeg si, Morten,» sa Vepsefarm, «jeg er dypt imponert over hvor raskt dette gikk.»

«Å, jeg vet ikke,» sa Vold. «Løsningen på Kjelsås-saken din fra 2007 var minst like rask og god, Ola Roger.»

«Takk skal du ha, Morten, men jeg tror nok denne saken er enda mer imponerende løst.»

«Jeg holder en knapp på at din var den beste.»

«Nei, det er nok din.»

«Både jeg og kolleger har snakket om dette, du er den beste.»

«Takk, men du er jo helt fantastisk.»

«Du er enda mer fantastisk …»

Hagbart Lømmer klemte hardt rundt tjenestebeviset han hadde i lomma. Han tenkte tilbake på dagen da han fikk papirene. Eksamensbeviset. Eden han avla om å bekjempe all urett i samfunnet. Tårene i farens øyne da han fikk se sønnen i uniform. Lømmer likte ikke den nye kulturen som bredte seg i etaten like raskt som algebeltet i Skagerak. En kultur Morten Vold gikk i bresjen for. Vold var en farlig mann.

Politidirektøren reiste seg brått. «Fortsett som dette, Morten, og jeg kan garantere deg at du vil nå langt.» Han ga Vold et vennskapelig klapp på skulderen før han snudde seg mot Lømmer, ristet skuffet på hodet og gikk. Hagbart Lømmer kokte. Ikke bare var han blitt ydmyket av politidirektøren. Politiinspektør Sætheren, hans egen sjef, hadde ikke på noe tidspunkt forsvart ham. Ikke så mye som et ord hadde han ytret. Mye tydet på at han sov. Det ville i det minste forklare den åpne munnen.

Til politioverbetjent Lømmers store vemmelse ble Vold og Borch hengende på kontoret som en vond lukt du ikke blir kvitt. Som når du har tråkket i hundebæsj, eller vært innom et parfymeri.

Kripos-sjefen satte seg i Lømmers stol og lente seg bakover. «Du virker ikke imponert?»

«Over hva?»

«Vi løste saken rett for nesa på dere.»

Lømmer reiste seg og gikk hvileløst rundt for å få det fysiske overtaket i situasjonen. «Løste?» fnøs han. «Og hva var guttens motiv?»

«Sigøynere, romfolk, tatere,» sa Vold. «De tenker ikke som deg og meg. De gjør hva som helst for en tier.»

«Så du mener at en romgutt har reist helt ut til Malmøya og tatt livet av Nelly Lundin for ti kroner?»

Vold trakk nonsjalant på skuldrene. Tommy Borch gjentok bevegelsen mer keitete. Lømmer merket at han om mulig mislikte Borch enda mer enn Vold. Han ville bli kvitt begge to så fort som bare mulig, men han hadde flere spørsmål. Det var for mange ting som ikke stemte. «Hva med bevis?»

«For det første har han tilstått drapet,» begynte Vold. «Det kan jeg personlig garantere. Jeg fungerte nemlig selv som tolk i avhøret. Dessuten fant vi et pappkrus med guttens fingeravtrykk i skrivestua til Nelly Lundin.»

Lømmer trodde ikke et sekund på historien. Ingen fra romfolket satte noen gang fra seg et pappkrus, det var jevngodt med å melde seg arbeidsledig. «Jeg skulle godt likt å slå av en prat med den gutten selv.»

«Det kan nok bli litt vanskelig. Han satte seg nemlig til motverge og kan ha fått … noen skader.»

Tommy Borch åpnet munnen, og ut av den smale stripen i ansiktet hans sivet noe som kunne minne om en latter, like giftig som den var lav. Vold satte blikket i kollegaen. Latteren stanset like brått som den hadde begynt.

«Noen knuste ribbein. Kanskje en brukket hånd. Eller to. Også fungerer vel ikke kneskålene hans lenger,» forklarte Kripos-sjefen.

«Hva faen har dere gjort med ham?»

«Han var ganske vill,» svarte Vold tørt. «Det var ikke vår skyld at han havnet under den dampveivalsen.»

Kjevene til Lømmer strammet seg. Morten Vold var kjent for sine voldelige pågripelser. At gutten levde var det eneste som overrasket. Det var vel unntaket som bekreftet regelen.

«Uansett, det hindrer ikke oss i å snakke med ham.»

Sjefen for Voldsavsnittet kunne se en krusning i munnviken til Vold.

«Ja, også glemte jeg å nevne at han ligger i koma.»

Vepsefarm hadde rett, Vold kom til å nå langt. På ledermøtene var det allerede et yndet samtaleemne. Alle var enige om at han kom til å bli den neste politimesteren i Oslo, og det var bare første skritt. Fra toppjobben i Oslo var veien til politidirektør forsvinnende kort. Fem–seks år der uten tabber, og vips ville han være trygt plassert i justisministerstolen. Morten Vold var definitivt en mann som var på vei et sted. Han hadde nemlig reist seg for å gå. Lømmer pustet lettet ut.

Sanna Selbu var godt i gang med å skrive åstedsrapport da Hagbart Lømmer kom inn i det åpne kontorlandskapet og gikk bort til pulten hennes.

«Nelly Lundin-saken?»

«Mhm,» sa Sanna, mens hun prøvde å formulere ferdig en litt vrien setning.

Han sank ned i stolen på den andre siden av kontorpulten. «Dropp det.»

De lange fingrene hennes stoppet brått, hun så opp. «Hvorfor?»

«Det er ikke vår sak lenger.»

«Siden når?»

Sanna visste at Lømmer irriterte seg grønn over de yngre generasjoners hang til anglisismer, men det var nå engang slik hun snakket.

«Siden Vepsefarm ga den til Kripos.»

«Det kan du ikke mene?»

«De har til og med løst saken.» Han fortalte henne om romgutten og pappkrusbeviset.

Sanna kjente at hun ble opprørt. «Vi fant ikke noe pappkrus på åstedet. Vi fant nada.»

«Hva er nada?»

«Ingenting.»

«Nei, kom igjen. Hva er det?»

«Det er ingenting, sa jeg.»

Lømmer ble snurt. «Greit. Hvis det skal være på den måten, kan det være det samme.»

«Jeg tror Morten Vold har fingert bevis. Det er ikke bare koppen. På Malmøya fant jeg noen avtrykk i kjøkkenhagen til Nelly Lundin, men Morten Vold tråkket rett oppi bedet og ødela sporene. Jeg er overbevist om at han gjorde det med vilje.»

Lømmer kunne fortelle at Morten Vold hadde stukket kjepper i hjulene for Voldsavsnittet før. Ikke bare de to stolene Kripos hadde «lånt» fra møterommet eller kaffekanna de «glemte» å levere tilbake etter seminaret på Rælingen. Gang på gang kom Vold inn fra sidelinjen og snappet ære og berømmelse i siste sekund, mens deres avdeling ble stående igjen som en gjeng kløner. Voldsavsnittets stolthet måtte gjenopprettes. «Tiden er kommet for å vise Vepsefarm at vi er bedre enn Kripos. Eller i hvert fall like gode. Nesten like gode. Eller ikke sånn halvgærne, da.»

«Hvordan da?»

«Hadde jeg bare visst det,» sukket Lømmer. «Det vi kunne trenge er en som kan komme og redde oss … Selvfølgelig.» Han lyste opp. «Løsningen er like enkel som den er genial, og det beste av alt: Jeg fikk den av politidirektøren selv. At jeg ikke tenkte på det med en gang.»

«Hva da? Må du snakke i koder?»

«Det er bare én mann som kan løse dette!»

«Morten Vold?» Sanna var overrasket over vendingen samtalen tok.

Han så oppgitt på henne. «Willy Wakum.»

«Men er ikke han død?»

«Det har aldri hindret oss i å bruke ham før.»

«Willy Wakum forlot etaten i unåde. Har du glemt hva han gjorde med justisministerens søster?»

«Skulle ønske jeg kunne,» sa Lømmer. «Jeg ser det fortsatt for meg når jeg skal sove.»

«Og han skal du hente hjem? Er du virkelig villig til å risikere stillingen din for å tørke fliret av trynet til Vold?»

«En uskyldig romgutt er fengslet. Vår høyeste prioritet er å sørge for at rettferdigheten seirer.»

«Så svaret er ja?»

«Ja.»

Sanna tok en stor slurk kaffe. Hun var sjokkert, skuffet og i villrede. Hva skulle hun gjøre? Kaffen måtte være fra i går. Diskré spyttet hun skvipet tilbake i koppen. De skulle altså finne en død politimann. «Hvor skal vi i det hele tatt begynne å lete?»

«Macao,» kom det kjapt fra Lømmer. Han lente seg bakover, la armene bak hodet og føttene på bordet.

«Den tidligere portugisiske kolonien, Santa Nome de Deus de Macau, 65 kilometer vest for Hong Kong?» spurte Selbu.

«Nemlig. Du kjenner til øya?»

«Egentlig ikke. Det har dukket opp i TP.»

Han vippet kontorstolen opp på to hjul og balanserte kyndig. «Det er der han pleier å være når han er død. Han dør jo som fluer. Hadde jeg hatt en krone for hver gang han døde, så hadde jeg hatt … ja, fem eller seks kroner – nei, det var én gang vi bare trodde han var alvorlig skadet. Fire femti. Uansett, du skal reise til Macao og hente Willy Wakum hjem, død eller levende.»

«Men hvordan?»

«Med fly. Alt annet blir unødvendig tungvint. For ikke å si tidkrevende.»

«Jeg mener, en slik tjenestereise vil fort koste 300 000–400 000 kroner. Jeg går ut fra at Voldsavsnittet ved Oslo politikammer ikke har et så stort reisebudsjett.»

Han dro fingrene over haka. «Det er riktig. Vi hadde for så vidt et ganske brukbart et, men det var før Willy reiste til Tasjkent for å oppklare et barslagsmål i Stortingsgata. Det ble svindyrt. Men så fikk han da også en fellende dom.»

«Så hvordan skal du betale for dette?» undret Selbu.

«Det fins bare ett sted vi kan hente så mye penger uten at noen merker det,» svarte Lømmer.

«Oljefondet?»

«Nei, kassa fra vinlotteriet.»

Hagbart Lømmer tok en stor slurk fra koppen foran seg. Hennes kaffe.