Matthew Quick

Kjærlighetens galskap

Oversatt av Børge Lund

Matthew Quick

Kjærlighetens galskap

Oversatt av Børge Lund

Til Alicia – la raison

Et uendelig antall dager til min uunngåelige gjenforening med Nikki

Jeg behøver ikke å se opp for å vite at det er mamma som har kommet på et nytt overraskelsesbesøk. Hun går alltid med tåneglene malt rosa i sommerhalvåret, og jeg kjenner igjen de blomstrete lærsandalene som hun kjøpte forrige gang hun skrev meg ut fra det fæle stedet og tok meg med på kjøpesenteret.

Nok en gang har mamma funnet meg ute på gårdsplassen i slåbroken, i full gang med å trene, og jeg smiler fordi jeg vet at hun kommer til å kjefte på doktor Timbers og spørre hva som er vitsen med å sperre meg inne når jeg uansett blir overlatt til meg selv hele dagen.

«Hvor mange armhevinger har du tenkt å ta, Pat?» sier mamma da jeg starter på sett nummer to med hundre repetisjoner uten å ha sagt noe til henne. «Nikki–liker–menn–med–velutviklet–overkropp.» Jeg spytter ut ett ord for hver armheving og kjenner smaken av svettestrimene som renner inn i munnen.

Augustdisen ligger tykk, perfekt for fettforbrenning.

Mamma ser på et minutts tid, og så kommer det et sjokk. «Vil du bli med hjem i dag?»

Jeg slutter å gjøre armhevinger, snur meg mot henne, myser gjennom middagssolens hvite skinn – og jeg ser med det samme at hun mener alvor, for hun ser bekymret ut, som om hun er i ferd med å gjøre en feil, og det er sånn mamma ser ut når hun har sagt noe hun virkelig mener, og ikke bare skravler i vei i timevis slik hun pleier når hun ikke er opprørt eller redd.

«Så lenge du lover å la være å dra på leting etter Nikki igjen», legger hun til, «kan du endelig komme hjem og bo sammen med pappa og meg til vi finner en jobb og en egen leilighet til deg.»

Jeg begynner med armhevingene igjen og holder blikket stivt festet på den glinsende svarte mauren som klatrer opp et gresstrå rett under nesen min, men sidesynet fanger opp svetteperlene som spretter fra ansiktet mitt og ned på bakken.

«Bare si at du vil bli med hjem, Pat, så skal jeg lage mat til deg, og du kan besøke de gamle vennene dine og endelig få kommet i gang med livet igjen. Vær så snill. Jeg trenger at du vil dette. Om det enn bare er for min skyld, Pat. Vær så snill.»

Armhevinger i dobbelt tempo, brystmusklene svulmer, vokser – smerte, hete, smerte, forandring.

Jeg vil ikke bli værende på det fæle stedet, der ingen tror på blå himmel over skyene eller kjærlighet eller en lykkelig slutt, og der alle sier at Nikki ikke kommer til å like den nye kroppen min, og at hun ikke engang kommer til å ville treffe meg når atskillelsestiden er over. Men jeg er også redd for at menneskene fra det gamle livet mitt ikke kommer til å være så entusiastisk som jeg selv prøver å være nå.

Uansett er jeg nødt til å komme meg vekk fra de deprimerende legene og de stygge sykepleierne – med de evinnelige pappkrusene med piller i – hvis jeg noen gang skal få styr på tankene, og siden mamma er mye enklere å lure enn det medisinske personalet, kommer jeg meg raskt på beina og sier: «Jeg kan komme og bo hos dere, men bare til atskillelsestiden er over.»

Mens mamma skriver under på de juridiske dokumentene, tar jeg en siste dusj på rommet mitt, og deretter pakker jeg bagen med klær og det innrammede bildet av Nikki. Jeg sier ha det til romkameraten min, Jackie, som bare stirrer på meg fra sengen slik han alltid gjør, med sikkelet hengende ned fra haken som fargeløs honning. Stakkars Jackie, med de spredte hårtustene, den merkelige hodeformen og den kvapsete kroppen. Hva slags kvinne ville noensinne kunne elske ham?

Han blunker til meg. Jeg tolker dette som ha det og lykke til, og blunker tilbake med begge øynene for å si dobbelt lykke til til deg, Jackie, og jeg tror han skjønner hva jeg mener, for han grynter og slår skulderen mot øret slik han pleier når han forstår det man prøver å si til ham.

De andre vennene mine har musikkterapi, noe jeg ikke deltar i fordi jeg noen ganger blir så sint av heisjazz. Kanskje jeg burde si ha det til gutta som har støttet meg mens jeg har sittet innesperret, tenker jeg, så jeg gløtter inn vinduet til musikkrommet og ser kompisene mine sitte med beina i kors på lilla yogamatter med albuene hvilende på knærne, håndflatene presset sammen foran ansiktet og øynene lukket. Heldigvis hindrer vindusruten at heisjazzen når fram til ørene mine. Vennene mine ser virkelig avslappet ut – fredelige – så jeg bestemmer meg for ikke å avbryte timen. Jeg liker ikke avskjeder.

Doktor Timbers venter på meg i den hvite frakken sin da jeg møter mamma i lobbyen, der palmetrærne står på lur mellom sofaene og lenestolene som om det fæle stedet var i Orlando og ikke i Baltimore. «Nyt livet», sier han til meg – med det saklige uttrykket han pleier å sette opp – og tar meg i hånden.

«Bare vent til atskillelsestiden er over», sier jeg, og han blir lang i maska, som om jeg hadde sagt at jeg skulle drepe kona hans, Natalie, og de tre lyshårede døtrene deres – Kristen, Jenny og Becky – for det er akkurat så lite han tror på blå himmel over skyene, og det er derfor han vier livet til å preke apati og negativitet og pessimisme uten stans.

Men jeg sørger for at han skjønner at han ikke har klart å smitte meg med den deprimerende livsfilosofien sin – og at jeg gleder meg til jeg er ferdig med atskillelsestiden. Jeg sier: «Se for deg hvordan jeg suser av gårde», til doktor Timbers, som er akkurat det Danny – den eneste svarte vennen min ved det fæle stedet – sa han skulle si til doktor Timbers når han ble skrevet ut. Jeg har litt dårlig samvittighet over å stjele Dannys utgangsreplikk, men det virker; det vet jeg fordi doktor Timbers kniper sammen øynene som om jeg hadde bokset ham i magen.

Mens mamma kjører meg ut av Maryland og gjennom Delaware, forbi alle hurtigmatstedene og kjøpesentrene, forklarer hun at doktor Timbers ikke ville slippe meg ut av det fæle stedet, men at med hjelp fra et knippe advokater og venninnens psykiater – mannen som nå skal bli min nye psykiater – har hun kjempet et juridisk slag og klart å overbevise en eller annen dommer om at hun kunne ta seg av meg hjemme, så jeg takker henne.

Da vi krysser Delaware Memorial Bridge, ser hun bort på meg og spør om jeg har lyst til å bli frisk, hun sier: «Du har vel lyst til å bli frisk, Pat. Ikke sant?»

Jeg nikker. Jeg sier: «Det har jeg.»

Mens vi kjører ned Haddon Avenue inn i hjertet av Collingswood – hjembyen min – ser jeg at hovedgata har forandret seg. Det er så mange nye motebutikker, nye restauranter som ser dyre ut, og velkledde fremmede som går langs fortauene, at jeg lurer på om dette egentlig er hjembyen min i det hele tatt. Jeg kjenner angsten komme og puster tungt slik jeg iblant gjør.

Mamma spør hva som er galt, og da jeg sier det, lover hun igjen at den nye psykiateren min, doktor Patel, skal få meg til å føle meg normal på null komma niks.

Da vi er framme ved huset vårt, går jeg rett ned i kjelleren, og det er som julaften. Jeg ser den nye vektbenken mamma har lovt meg så mange ganger, sammen med stativet med vektskiver, trimsykkelen, manualene og Stomach Master 6000, som jeg hadde sett på tv og siklet etter under hele oppholdet på det fæle stedet.

«Tusen, tusen, tusen takk!» sier jeg og gir mamma en stor klem, løfter henne opp og snurrer henne en runde rundt.

Da jeg setter henne ned, smiler hun og sier: «Velkommen hjem, Pat.»

Jeg går ivrig til verks og veksler mellom sett med benkpress, bicepsøvelser, maskin-situps på Stomach Master 6000, beinløft, knebøy, timevis på trimsykkelen, væskeinntak (jeg prøver å få i meg 15 liter vann daglig og drikker mengdevis med H₂O-shots fra et shotsglass for å få i meg mye væske på kort tid), og så skriver jeg, for det meste daglige memoarer som denne, slik at Nikki kan lese om livet mitt og vite nøyaktig hva jeg har gjort siden starten av atskillelsestiden. (Hukommelsen min begynte å svikte på det fæle stedet på grunn av medisinene, så jeg startet med å skrive ned alt som skjer med meg, holde rede på alt jeg må fortelle Nikki for å oppdatere henne på livet mitt så snart atskillelsestiden er slutt. Men legene på det fæle stedet konfiskerte alt jeg skrev før jeg kom hjem, så jeg ble nødt til å starte på nytt.)

Da jeg omsider kommer opp fra kjelleren, legger jeg merke til at alle bildene av Nikki og meg er blitt fjernet fra veggene og peishylla.

Jeg spør mamma hvor det er blitt av alle bildene. Hun sier at det var et innbrudd noen uker før jeg kom hjem, og at bildene ble stjålet. Jeg spør hva en innbruddstyv skulle med bildene av Nikki og meg, og mamma sier at alle bildene hadde veldig dyre rammer. «Hvorfor stjal ikke tyven resten av familiebildene, da?» spør jeg. Mamma sier at tyven stjal alle de dyre rammene, men hun hadde negativene til familiebildene og fikk framkalt nye kopier. «Hvorfor fikk du ikke framkalt nye kopier av bildene av Nikki og meg?» spør jeg. Mamma sier at hun ikke hadde negativene til bildene av Nikki og meg, spesielt siden foreldrene til Nikki hadde betalt for bryllupsbildene og bare hadde gitt mamma kopier av de bildene hun likte. Nikki hadde gitt mamma de andre ikke-bryllupsbildene av oss, og vi har jo ikke kontakt med verken Nikki eller familien hennes nå, siden det er atskillelsestid.

Jeg sier til mamma at hvis innbruddstyven kommer tilbake, skal jeg knuse kneskålene hans og slå ham helseløs, og hun sier: «Det tror jeg på.»

Pappa og jeg snakker ikke sammen en eneste gang den første uken jeg er hjemme, men det er ikke så overraskende, siden han jobber hele tiden – han er distriktssjef for alle Big Foods-butikkene i South Jersey. Når pappa ikke er på jobb, sitter han inne på arbeidsrommet sitt med døren igjen og leser historiske romaner, for det meste med handling fra den amerikanske borgerkrigen. Mamma sier at han trenger tid til å bli vant til at jeg bor hjemme igjen, og det gir jeg ham med glede, spesielt siden jeg er litt redd for å snakke med pappa uansett. Jeg husker at han brølte til meg den eneste gangen han noensinne besøkte meg på det fæle stedet, og han sa en del ganske så grusomme ting om Nikki og om blå himmel bak skyene generelt. Jeg treffer selvfølgelig på pappa i gangene i huset vårt, men han ser ikke på meg når vi passerer hverandre.

Nikki liker å lese, og siden hun alltid ville at jeg skulle lese høyverdig litteratur, begynner jeg med det, først og fremst for at jeg skal kunne delta i samtalene rundt middagsbordet der jeg før ikke hadde sagt noe – samtalene med Nikkis litterære venner, engelsklærerne som alle sammen synes jeg er en analfabetisk bajas, det er faktisk det en av Nikkis venner pleier å kalle meg når jeg erter ham for at han er så liten av vekst. «Jeg er i hvert fall ikke en analfabetisk bajas», sier Phillip til meg, og Nikki ler høyt.

Mamma har lånekort på biblioteket, og hun låner bøker til meg nå som jeg er hjemme og får lese hva jeg vil uten å måtte spørre doktor Timbers, som sensurerer bort bøker som en sann fascist. Jeg begynner med Den store Gatsby, som jeg leser ut på bare tre kvelder.

Det beste er innledningsessayet, der det står at romanen først og fremst handler om tid og om at den aldri kan kjøpes tilbake, og det er nøyaktig den holdningen jeg har til kroppen min og trening – men på den andre siden føles det også som om det er et uendelig antall dager til min uunngåelige gjenforening med Nikki.

Mens jeg leser selve historien – der Gatsby elsker Daisy så høyt, men ikke får være sammen med henne uansett hvor hardt han prøver – får jeg lyst til å rive boka i to og ringe Fitzgerald og si at boka er helt feil, selv om jeg vet at Fitzgerald sannsynligvis er død. Spesielt der Gatsby blir skutt og drept i svømmebassenget sitt første gangen han tar seg en svømmetur hele sommeren, der Daisy ikke engang går i begravelsen hans, der Nick og Jordan går fra hverandre, og der Daisy ender opp med å bli værende sammen med rasisten Tom, som i praksis myrder en uskyldig kvinne med sexlysten sin, er det tydelig at Fitzgerald aldri tok seg tid til å titte opp på skyene i solnedgangen, for det er ingen blå himmel på slutten av den boka, det skal være sikkert og visst.

Jeg skjønner hvorfor Nikki liker den romanen, siden den er så godt skrevet. Men det at hun liker den, gjør meg bekymret for at Nikki ikke egentlig tror på blå himmel, for hun sier at Den store Gatsby er den beste romanen noensinne skrevet av en amerikaner, men allikevel ender den så trist. En ting er sikkert: Nikki kommer til å være veldig stolt av meg når jeg forteller at jeg omsider har lest favorittboka hennes.

Og her er enda en overraskelse: Jeg skal lese alle romanene på pensumlisten hennes i amerikansk litteratur, bare for å gjøre henne stolt, for å fortelle henne at jeg er genuint interessert i det hun er opptatt av, og at jeg gjør en virkelig innsats for å redde ekteskapet hennes, spesielt siden jeg nå vil kunne konversere med de fine litterære vennene hennes og si sånt som: «Jeg er tretti. Jeg er fem år for gammel til å lyve for meg selv og kalle det ære», som Nick sier på slutten av Fitzgeralds berømte roman, men replikken fungerer for meg også, for jeg er også tretti, så når jeg sier den, kommer det til å høres skikkelig smart ut. Vi kommer sannsynligvis til å skravle over en middag, og referansen kommer til å få Nikki til å smile og le fordi hun blir så overrasket over at jeg faktisk har lest Den store Gatsby. Det er en del av planen min, i hvert fall – å levere den replikken skikkelig elegant, når hun minst venter at jeg skal «servere kunnskap», for å bruke en annen av replikkene til min svarte venn Danny.

Herregud, jeg klarer nesten ikke å vente.

Han preker ikke pessimisme

Treningsøkten min blir avbrutt klokken tolv, da mamma kommer ned kjellertrappen og sier at jeg har en avtale med doktor Patel. Jeg spør om jeg kan dra senere, etter at jeg er ferdig med det daglige styrketreningsprogrammet, men mamma sier at jeg må tilbake til det fæle stedet i Baltimore hvis jeg ikke holder avtalene med doktor Patel, og hun henviser til og med til rettskjennelsen og sier at jeg kan lese papirene selv hvis jeg ikke tror på henne.

Så jeg tar en dusj, og deretter kjører mamma meg til doktor Patels kontor, som ligger i første etasje i et stort hus i Voorhees, rett ved Haddonfield-Berlin Road.

Vel framme setter jeg meg i venterommet mens mamma fyller ut noen flere papirer. Ti trær må ha blitt felt så langt bare for å dokumentere den psykiske helsen min. Det kommer ikke Nikki til å like å høre, for hun er en innbitt miljøforkjemper som pleide å gi meg minst ett tre i regnskogen til jul hvert år – egentlig bare et papirark der det sto at jeg eide treet – og nå har jeg dårlig samvittighet for at jeg lo av disse gavene, og jeg kommer aldri til å slå vitser om raseringen av regnskogen igjen når Nikki kommer tilbake.

Mens jeg sitter der og blar gjennom et nummer av Sports Illustrated og lytter til easy listening-stasjonen som doktor Patel pumper ut i venterommet, hører jeg plutselig sexy synthakkorder, den tikkende hihaten, de erotiske hjerteslagene fra stortromma, et dryss med englestøv, og så kommer den onde, lyse sopransaksofonen. Du vet hva sangen heter: «Songbird». Og jeg hopper ut av stolen, skriker, sparker stoler over ende, velter salongbordet, plukker opp stabler med magasiner og slenger dem i veggen og vræler: «Det er urettferdig! Jeg finner meg ikke i flere triks! Jeg er ikke noen prøvekanin dere kan eksperimentere med følelsene til!»

Og så kommer en liten indisk mann – kanskje bare 1,50 høy, med flettestrikket genser selv om det er midt i august, dressbukse og skinnende hvite tennissko – og spør meg rolig hva som er galt.

«Slå av den musikken!» brøler jeg. «Slå den av! Med en gang!»

Den lille mannen er doktor Patel, innser jeg, for han ber sekretæren om å slå av musikken, og da hun adlyder, forsvinner Kenny G ut av hodet mitt, og jeg slutter å brøle.

Jeg dekker ansiktet med hendene så ingen skal se at jeg gråter, og etter en stund begynner mamma å stryke meg over ryggen.

Så mye stillhet – og så ber doktor Patel meg bli med inn på kontoret sitt. Jeg følger nølende etter mens mamma hjelper sekretæren å rydde opp i kaoset etter meg.

Kontoret er merkelig, på en hyggelig måte.

To lenestoler i skinn står vendt mot hverandre, og noen edderkoppaktige vekster – lange slyngplanter fulle av hvite og grønne blader – henger ned fra taket og rammer inn karnappet med utsikt mot et fuglebad av stein og en hage full av fargerike blomster. Men det er absolutt ingenting annet i rommet bortsett fra en eske med papirlommetørklær midt mellom de to lenestolene. Det er skinnende blank, lys parkett på golvet, og taket og veggene er malt slik at de skal se ut som himmelen – realistiske skyer svever rundt i kontoret, og det tar jeg som et godt tegn, for jeg er veldig glad i skyer og himmel. En enkelt lampe midt i taket ser ut som en glødende bløtkake som henger opp ned, men taket rundt er malt som en sol. Vennlige stråler skyter ut fra midten.

Jeg må innrømme at jeg føler meg roligere i det øyeblikket jeg kommer inn på doktor Patels kontor, og det bryr meg ikke så mye lenger at jeg hørte den Kenny G-sangen.

Doktor Patel spør meg hvilken av stolene jeg vil sette meg og slappe av i. Jeg velger den svarte framfor den brune og angrer umiddelbart på det, siden svart kanskje får meg til å virke mer deprimert enn hvis jeg hadde valgt brun, og sannheten er at jeg ikke er deprimert i det hele tatt.

Da doktor Patel setter seg, drar han i spaken på siden av stolen slik at fotstøtten heves. Han lener seg tilbake og folder hendene bak det lille hodet som om han skulle se på en baseballkamp.

«Slapp av», sier han. «Og ikke kall meg doktor Patel. Kall meg Cliff. Jeg vil at vi skal ha en uformell tone i disse timene. En vennlig tone. Ok?»

Han virker hyggelig, så jeg drar i spaken, lener meg tilbake og prøver å slappe av.

«Altså», sier han. «Den Kenny G-låten vippet deg virkelig av pinnen. Jeg kan ikke akkurat si at jeg er noen fan, jeg heller, men –»

Jeg lukker øynene, nynner en enkelt tone og teller til ti inni meg for å tømme hodet for tanker.

Da jeg åpner øynene, sier han: «Har du lyst til å snakke om Kenny G?»

Jeg lukker øynene, nynner en enkelt tone og teller til ti inni meg for å tømme hodet for tanker.

«Ok. Har du lyst til å fortelle meg om Nikki?»

«Hvorfor vil du høre om Nikki?» sier jeg – altfor avvisende, det innrømmer jeg.

«Hvis jeg skal hjelpe deg, Pat, må jeg bli kjent med deg, ikke sant? Moren din sier at du vil bli sammen med Nikki igjen, at det er det store målet i livet ditt – så vi burde vel starte der.»

Doktor Patel sier ikke at det er uaktuelt med en gjenforening, og dermed virker det som om han mener det fortsatt er en mulighet for at jeg kan skvære opp med kona mi. Det får meg til å føle meg bedre.

«Nikki? Hun er helt fantastisk», sier jeg med et smil og kjenner varmen bre seg i brystet som alltid når jeg sier navnet hennes, når jeg ser for meg ansiktet hennes. «Hun er det beste som noensinne har skjedd meg. Jeg elsker henne høyere enn livet selv. Og jeg kan nesten ikke vente til atskillelsestiden er over.»

«Atskillelsestiden?»

«Jepp. Atskillelsestiden.»

«Hva er atskillelsestiden?»

«For noen måneder siden gikk jeg med på å gi Nikki litt armslag, og hun gikk med på å komme tilbake til meg når hun følte at hun hadde fått ordnet opp i sine egne problemer i tilstrekkelig grad til at vi kan være sammen igjen. Så vi er på en måte separert, men bare midlertidig.»

«Hvorfor ble dere separert?»

«Først og fremst fordi jeg ikke verdsatte henne nok, og fordi jeg var arbeidsnarkoman – jeg var avdelingsleder for historie ved Jefferson videregående skole og trener i tre idretter. Jeg var aldri hjemme, så hun ble ensom. Dessuten lot jeg på en måte kroppen forfalle, og til slutt veide jeg fem kilo for mye, eller kanskje tretti, men jeg jobber med saken, og nå er jeg helt klar til å bli med på ekteskapsrådgivning sånn som hun ville, for jeg er en ny mann nå.»

«Har du satt en dato?»

«En dato?»

«For når atskillelsestiden er over.»

«Nei.»

«Så atskillelsestiden kommer til å vare i det uendelige?»

«Teoretisk sett går jeg ut fra at svaret er ja. Spesielt siden jeg ikke har lov til å kontakte Nikki eller familien hennes.»

«Hvorfor ikke?»

«Øhhh … jeg vet ikke helt. Jeg mener – jeg er like glad i svigerforeldrene mine som jeg er i Nikki. Men det betyr ingenting, for jeg regner med at Nikki kommer tilbake før eller senere, og da ordner hun opp med foreldrene sine.»

«Hva får deg til å anta det?» sier han, men på en hyggelig måte og med et vennlig smil.

«Jeg tror alltid at det kommer til å ende lykkelig», sier jeg. «Og det virker som om denne filmen har vart lenge nok.»

«Film?» sier doktor Patel, og jeg tror han ville sett nøyaktig ut som Gandhi hvis han hadde hatt de samme brillene og barbert seg på hodet, og det er merkelig, spesielt siden vi sitter i skinnlenestoler i et så lyst og muntert værelse, og dessuten er Gandhi død, ikke sant?

«Ja», sier jeg. «Har du aldri lagt merke til at livet er som en serie med filmer?»

«Nei. Fortell meg om det.»

«For eksempel er det eventyrfilmer. Det begynner alltid med problemer, men så innrømmer man problemene sine og blir en bedre person ved å arbeide virkelig hardt med det, og det er det som gjødsler den lykkelige slutten og får den til å blomstre – akkurat som slutten på alle Rocky-filmene, Rudy, Karate Kid, Star Wars- og Indiana Jones-trilogiene og The Goonies, som er favorittfilmene, selv om jeg holder meg unna filmer helt til Nikki kommer tilbake, for nå er det mitt eget liv som er filmen jeg skal se på, og den står alltid på. Dessuten vet jeg at tiden snart er inne for den lykkelige slutten da Nikki kommer tilbake, for jeg har forandret meg så mye gjennom fysisk trening og medisiner og terapi.»

«Å, da skjønner jeg.» Patel smiler. «Jeg liker også at det ender lykkelig, Pat.»

«Du er altså enig. Tror du kona mi kommer tilbake snart?»

«Det vil tiden vise», sier doktor Patel, og der og da vet jeg at Cliff og jeg vil komme godt overens, for han preker ikke pessimisme sånn som doktor Timbers og resten av personalet ved det fæle stedet; Cliff sier ikke at jeg er nødt til å se i øynene det han tror er virkeligheten min.

«Så rart, for alle de andre psykiaterne jeg har hatt, har sagt at Nikki ikke kommer tilbake. Selv etter at jeg har fortalt dem om endringene jeg har gjort i livet mitt, at jeg jobber med å bli et bedre menneske, fortsatte de å ’disse’ meg, som Danny, den svarte kompisen min, pleide å si.»

«Folk kan være ondskapsfulle», sier han med et medfølende uttrykk i ansiktet som gjør at jeg stoler enda mer på ham. Og i samme øyeblikk innser jeg at han ikke skriver ned alt jeg sier, og det setter jeg stor pris på, det skal jeg love deg.

Jeg sier at jeg liker rommet, og vi snakker om hvor glad jeg er i skyer og himmel, og at de fleste mister evnen til å se at himmelen bak skyene er blå, selv om den er der oppe nesten hver dag.

Jeg spør ham om familien hans bare for å være hyggelig, og det viser seg at han har en datter på videregående som spiller landhockey, og laget hennes er rangert som nummer to i South Jersey. Dessuten har han en sønn på barneskolen som vil bli buktaler og til og med øver hver kveld med en tredukke som heter Grover Cleveland, som tilfeldigvis også var den eneste amerikanske presidenten som har sittet i to perioder som ikke var rett etter hverandre. Jeg skjønner ikke helt hvorfor sønnen til Cliff har oppkalt buktalerdukken sin etter vår tjueandre og tjuefjerde president, men det sier jeg ikke. Deretter sier Cliff at kona hans heter Sonja, og det er hun som har malt rommet så fint, og det leder oss over til en diskusjon om hvor fantastiske kvinner er, og hvor viktig det er å sette pris på kvinnen sin mens man har henne, for hvis man ikke gjør det, kan man miste henne ganske raskt – for Gud vil virkelig at vi skal sette pris på kvinnene våre. Jeg sier til Cliff at jeg håper han aldri noensinne blir nødt til å oppleve atskillelsestid, og han sier at han håper at atskillelsestiden min snart er over, noe som jo er en ganske fin ting å si.

Før jeg drar, sier Cliff at han skal gjøre noen endringer i medisinene mine, og at det kan føre til noen uønskede bivirkninger, så jeg må si fra til mamma med det samme hvis jeg blir dårlig eller ikke får sove eller får angst – for det kan hende det tar litt tid før han finner den rette kombinasjonen av medisiner – og jeg lover ham å gjøre det.

I bilen på vei hjem sier jeg til mamma at jeg virkelig liker doktor Cliff Patel og ser mye lysere på å gå i terapi. Jeg takker henne for at hun har fått meg ut fra det fæle stedet, og at det er mye mer sannsynlig at Nikki vil komme til Collingswood enn til en psykiatrisk institusjon, og da jeg sier det, begynner mamma å gråte, og det synes jeg er veldig merkelig. Hun kjører inn til veikanten, hviler hodet mot rattet og gråter lenge mens hun lar motoren gå – hun snufser og lager gråtelyder. Jeg stryker henne over ryggen, slik hun gjorde med meg hos doktor Patel da den sangen ble spilt, og etter en ti minutters tid slutter hun bare å gråte og kjører meg hjem.

For å ta igjen den timen jeg brukte på å sitte sammen med Cliff, trener jeg til sent på ettermiddagen, og da jeg går og legger meg, sitter pappa fortsatt på kontoret sitt med døren igjen, så det går nok en dag uten at jeg snakker med pappa. Jeg synes det er merkelig å bo i et hus med noen man ikke kan snakke med – spesielt når denne personen er ens egen far – og tanken på det gjør meg litt trist.

Siden mamma ikke har vært på biblioteket ennå, har jeg ingenting å lese på. Jeg lukker øynene og tenker på Nikki til hun kommer for å være sammen med meg i drømmene mine – som alltid.