Tom Kristensen

World of spycraft

Mientologene

Tom Kristensen

World of spycraft

Mientologene

1

«Jeg vedder på at du aldri har sett noe sånt som dette før.» Eric forsøkte å fange blikket til Live, men hun sto oppslukt i egne tanker borte ved reolene der de skuddsikre vestene befant seg. Han så at hun lot fingrene med de sortlakkerte neglene gli over det myke skinnet.

«Live!»

Hun snudde seg motvillig og festet blikket på ham. Øynene hennes sa: Du maser så innmari!

Eric flirte. Live, akkurat slik som han kjente henne, hun gjorde seg kostbar, lite tilgjengelig, og nesten umulig å overtale til noe hun ikke hadde funnet på selv. Hun var kledd i sorte, glinsende skinnbukser, sort T-skjorte med logoen til gotherbandet EvanescencE på brystet og en lang, sort frakk med oppbrettet krage hengende løst over skuldrene. Det halvlange håret hennes var farget ravnsort, den kraftige øyenskyggen likeså. En diamant, eller i hvert fall en etterlikning av en diamant, var festet i det ene neseboret, og tre sølvringer var boret gjennom toppen av det venstre øret. Mange og store metallringer på fingrene.

Live var fjorten år og den yngste gotheren Eric visste om – og hun var en av hans aller beste venner.

«Hva slags leke har du fått fatt i nå da?» sa hun og vrengte munnvikene ned. Men hun ga etter og kom gående mot ham.

«Se her!» Eric smilte bredere. I hendene holdt han noe som liknet en stikkontakt med dobbelt støpsel.

Live kom helt bort til ham og tok den hvite doble stikkontakten fra ham, snudde litt på den, betraktet den inngående. «Og hvor mye kan du få ut av denne?» spurte hun mens hun forsøkte å brekke den opp i sine enkelte bestanddeler. Men det var nytteløst. Hun fikk den ikke fra hverandre.

Eric nappet stikkontakten til seg. «Lydopptak, selvsagt.» Så vendte han på den og pekte på en nesten usynlig prikk midt mellom de to kontaktene som stakk ut i hver sin retning. «Og der sitter kameraet.» Så åpnet han et deksel som Live ikke hadde sett. «Og her putter en inn SIM-kortet. Så kan du ringe opp spionkameraet fra hvor som helst. Super bildeoppløsning og sylskarp lyd.»

Live sukket og ristet på hodet slik at noe av det ravnsorte håret falt ned foran øynene. «Serr?»

«Jævlig kult, ikke sant?» sa Eric, og entusiasmen lyste av de lyseblå øynene.

Live løftet blikket og nikket i retning noe som befant seg bak Eric.

Eric snudde seg brått. Faren hans kom gående i lange klyv mot dem. «Hei, pappa.»

Henry Elton stilte seg ved siden av dem: en høy, tynn mann kledd i mørk blå dress og hvit skjorte. Spisse, sorte cowboyboots på føttene, nesten slike som Petter Stordalen brukte. Håret hans var grått og fyldig og strittet i alle retninger. Og han hadde nøyaktig de samme lyseblå øynene som sønnen sin. «Hei, Live,» sa han.

Live nikket og lot blikket falle ned mot tuppen av sine egne sorte støvler med nagler på. Hun var nesten alltid sånn, tilbaketrukket og reservert overfor voksne.

«Bra dings, ikke sant?» Faren til Eric pekte på stikkontakten. «Vi får snart inn flere forskjellige typer med samme opptakskvalitet: mobiltelefoner, penner, fjernkontroller, you name it.» Han serverte sitt bredeste og mest entusiastiske smil.

Faren til Eric hadde startet og eide butikkjeden World of Spycraft, som solgte alt av spionutstyr og ting man kunne forsvare både seg selv og eiendelene sine med: hus, biler, båter. Det var ikke den ting faren hans ikke kunne skaffe av avlyttingsutstyr, spionkameraer, varmesøkende kikkerter, alarmer, verneutstyr og forsvarsvåpen, som for eksempel strømpistoler og pepperspray. Henry Elton hadde gjennom mange år bygget opp World of Spycraft-butikker i alle de store norske byene, og var nå i ferd med å etablere butikker i København og Stockholm også. Hjemme i huset på Ullern hadde faren et eget rom med de mest fantastiske dingsene en kunne tenke seg, også ting det ikke var lov å selge i Norge, men som han samlet på likevel. For faren var spionverdenen mye mer enn både jobb og hobby til sammen, det var alt han interesserte seg for. Spionutstyr hadde alltid vært hans greie, kanskje hans eneste greie.

For litt over fem år siden, like etter at moren og faren hadde skilt seg, flyttet faren og Eric inn i det store huset på Oslos vestkant. Huset hadde svømmebasseng, egen kino og tennisbane. Ingen i klassen, eller på hele Ullern videregående for den saks skyld, hadde noe i nærheten av et slikt hus som Eric bodde i. Og kanskje noen av grunnene til at faren hans var ganske skeptisk til Live, var dette at hun kom fra østkanten, fra Grønland, bodde hos en fosterfamilie, kledde seg som en stoffmisbruker (som han en gang sa) og at hun virket taus og innesluttet.

«Har dere sett disse her?» Henry Elton åpnet hånden og viste fram to små dingser som han hadde i håndflaten. Han plukket opp den minste, en rund sak av metall, ikke stort større enn et kronestykke i omkrets, og holdt den opp mellom tommelen og pekefingeren. «Denne lille greia her er en høyttaler med innebygde lyder som kan drive folk til vanvidd. Og lyden er veldig vanskelig å lokalisere, nesten umulig vil jeg si.» Han smilte bredt. «Gjem den i et rom, og hvert sjette minutt kommer det helt forferdelige lyder fra den. Vil dere høre?»

Eric tok den fra faren og veide den i hånden. «Hmm,» sa han bare. «Ikke akkurat nå, pappa.»

«Og den her …» Faren hans viste fram en liten plugg, mindre enn en fyrstikkeske. «Plasser den i telefonnettet i en bolig, og telefonene vil ikke gi fra seg en eneste lyd hvis noen ringer. Kult, ikke sant? Til practical jokes. Har dere forresten sett den nye stemmeforvrengeren? Den er fantastisk. Jeg har den her borte. Vil dere se?»

Eric så bort på Live som hadde trukket seg et skritt tilbake. «Ikke akkurat nå.»

«Og så har vi den spesielle lommelykten som ligger rett der.» Faren hans pekte mot en hylle i et glasskap. Det lå flere lommelykter der. «Den heter The Torch og er helt rå. Den kan uten problemer smelte plast, steke egg eller tenne på papir. Med en lysstyrke på utrolige 4100 lumen er The Torch verdens kraftigste lommelykt i forhold til størrelsen. Og så blender den alt og alle, selvfølgelig.»

Live kastet et blikk på det gigantiske armbåndsuret i blankt metall på høyre håndledd. «Jeg må nok gå nå,» sa hun.

«Jeg blir med,» sa Eric og ga spionstikkontakten og den lille høyttaleren til faren. «Vi må dessverre stikke, pappa. Ha det,» sa han, og så gikk de sammen ned trappene.

«Har du gjort lekser?» ropte faren etter ham.

«Ikke noe problem!» ropte Eric idet de forsvant ut døren og videre ut på fortauet.

Utenfor forretningen stanset de. Begge myste mot den skarpe høstsolen som fikk det til å svi i øynene.

«Måtte du gå? Hvor skal du?» sa Eric.

Hun hektet av den lange, sorte frakken som hang over skuldrene og tok den på seg. «Veit ikke,» svarte hun.

Eric kjente den isende kalde vinden som smøg seg inn under klærne og fikk fram gåsehud på armene. «Du ville bare dra?»

Hun nikket kort. «Skal vi chille hjemme hos deg?»

«Kan vi godt.»

Eric kneppet igjen den brune skinnjakken og strøk det lange, blonde håret på plass med hendene.

Farens butikk lå i Kongens gate i Oslo sentrum, så det var ikke langt å gå til nærmeste trikkeholdeplass. De hadde flaks og nådde akkurat 13-trikken. De satte seg ved siden av hverandre i et dobbeltsete. Ei eldre dame med en trillebag ved siden av seg snudde seg mot dem og sendte et stygt blikk i retning Live.

«Drittkjerring,» mumlet Live. «Faen så stygge sånne gamle kjerringer er noen ganger.»

Eric sendte den gamle damen et stygt blikk tilbake, og hun snudde seg langsomt vekk.

«Det er noe jeg må fortelle deg,» sa Live etter noen minutter. De hadde akkurat passert Solli plass og den gamle blå trikken var blitt nesten full i løpet av de to siste stoppestedene. «Da jeg syklet i Maridalen, så jeg noe jævlig snålt.»

«Snålt?»

«Noe rart.» Hun smilte.

Noen ganger fikk Eric veldig lyst til å kysse henne. Når hun satt så nær som hun gjorde akkurat nå, og han kjente pusten hennes som luktet tyggegummi og så de sortmalte, fyldige, fuktige leppene bare noen centimeter fra hans, skulle han fryktelig gjerne bare bøyd seg mot henne og kjent leppene hennes mot sine. Men han fikk seg ikke til å gjøre det. De to var venner, veldig gode venner, men fremdeles bare venner, så derfor gjorde han det ikke. Dessuten ante han ikke hvordan hun ville reagere.

«Hva da rart?» sa han og rettet seg litt opp, forsøkte å få bort tankene på å kysse henne.

«Det er et gammelt hus der, like ved veien. Det ligger ganske øde til, ingen naboer, liksom. For noen dager siden så jeg en gjeng med ungdommer på trappen utenfor. En stor gjeng. De så skikkelig døve ut. Men i går da skjedde det noe skikkelig rart.»

Eric hevet øyenbrynene.

Han var en av de få som visste om Lives hemmelige lidenskap, nemlig at hun var gira på sykling, konkurransesykling. Under Tour de France var det umulig å avtale noe med Live, for da satt hun klistret til TV-skjermen og fulgte med. Og for cirka et år siden hadde hun fått sitt ønske oppfylt: fosterforeldrene hennes hadde kjøpt en racingsykkel med sko, drakt og hjelm til. Og Live hadde syklet mye det siste året. Den lille kroppen fikk skikkelig fart på sykkelen, han hadde sett det selv. Men syklingen var ganske hemmelig – en gother skulle ikke drive med slikt, så Eric var en av de få som visste.

«Jeg stoppet fordi jeg syntes jeg så en kjendis gå inn der. Og like etterpå hørte jeg noen rare lyder, fra baksiden av huset. Et av vinduene i første etasje sto på gløtt. Det var der lydene kom fra.» Live bøyde seg framover. Det så ut som hun var i ferd med å få krampelatter. «Jeg listet meg bort dit.» Hun fanget blikket hans. «Jeg tror at det var noen som knulla som kaniner der inne. De stønnet og skreik som gærne. Helt lættis. Du skulle hørt dem.»

«En kjendis? Hvem da?»